ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/2527/24 Головуючий суддя І інстанції Агапов Р. О.
Провадження № 22-ц/818/116/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року в складі судді Агапова Р.О. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей по Шевченківському району Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не зареєстрований, але постійно мешкає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що звертався до органів ДРАЦС з приводу зміни прізвища сина « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », відповідні зміни були внесені до Державного реєстру актів цивільного стану.

В 2016р., коли сину було півтора роки ОСОБА_2 припинила сумісне проживання та залишила сина йому і виїхала в невідомому напрямку. На теперішній час ОСОБА_2 мешкає в Києві, але ані її адреса, ані місце роботи позивачу не відомі.

Вказує, що ОСОБА_2 не займається утриманням та вихованням сина, дитина її не цікавить.

В 2022р. Департаментом служб у справах дітей по Шевченківському району м. Харкова вже проводилася перевірка стану виконання материнських обов`язків Відповідачкою. Син навіть не знає ОСОБА_2 , не сприймає її як матір. Позивач вказує, що особисто займається вихованням та утриманням сина.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 08 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення, новим рішенням задовольнити позов.

Скарга мотивована тим, що позбавлення батьківських прав у даному випадку відповідає перш за все інтересам дитини, у відповідності до Конвенції «Про права дитини» від 1989р.

Вказує, що відповідач багато років жодним чином не намагалась скрити байдужість до дитини, ніколи не спілкувалась з сином та без жодних вагань надала нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на позбавлення батьківських прав.

Вказує, що син зовсім не знає матері, відповідач самоусунулася від виховання та утримання сина, не має та не бажає мати жодного зв`язку з дитиною.

Суд не надав оцінку тому, що в житті дитини мати відсутня взагалі та її особистість та її ставлення до сина є найгіршим і мабуть зайвим наповненням для його життя.

При цьому апелянт також надав до суду апеляційної інстанції новий доказ відповідь на запит адвоката С. Швеця від 29.07.2024 за вих. № 637/0/202/24 Директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради О. Малко (а.с. 86).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.

Суд не приймає до уваги висновок Департаменту служб у справах дітей по Шевченківському району Харківської міської ради від 10.04.2024 №169, оскільки він має рекомендаційний характер та такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

При цьому вказаний висновок складений без участі відповідача, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.

Та обставина, що відповідач проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання матері дитини приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю своїми обов`язками.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 26.04.2014.

У висновку Департаменту служб у справах дітей по Шевченківському району Харківської міської ради від 10.04.2024 №169 малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , де створені умови для проживання дитини.

Відповідно до інформації комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 354 комбінованого типу Харківської міської ради» Рубаєв Євгеній, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідував заклад з 27.11.2017 по 31.08.2019, проживає з батьком, ОСОБА_8 , та бабусею, ОСОБА_9 . Мати дитини, ОСОБА_2 , жодного разу до садку не приходила, дитиною не цікавилась, з вихователем не спілкувалась. Дитина ніколи не згадувала про неї.

Відповідно до довідки виданої Харківською загальноосвітньою школою І - III ступенів № 51 Харківської міської ради Харківської області ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у закладі з першого класу.

Батько, ОСОБА_1 , протягом всього навчання дитини регулярно відвідує школу, цікавиться навчанням сина, відповідально ставиться до його виховання, підтримує постійний контакт із класним керівником, відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті класу, завжди допомагає вчителям та батькам класу. Мати, ОСОБА_7 , дитину до школи не приводить, батьківські збори не відвідує, не цікавиться навчанням сина. На зв`язок жодного разу не виходила. Класний керівник матері ніколи не бачила.

Відповідно до інформації комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 4» Харківської міської ради ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом фахівців поліклініки з 24.10.2015. До лікаря - педіатра хлопчик звертається у супроводі батька, рекомендації лікаря - педіатра щодо збереження життя та здоров`я малолітнього ОСОБА_11 батько виконує.

Мати дитини, ОСОБА_7 , в нотаріально засвідченій заяві, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_12 відносно сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради (далі - Комісія) на підставі наявних документів.

Враховуючи викладене, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_12 відносно сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції не взяв до уваги вказаний висновок з огляду на те, що він об`єктивно нічим не підтверджений, був здійснений за відсутності відповідача, не містить об`єктивних її характеристик, органом опіки та піклування не недавно оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

У справі є також копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 14 листопада 2023 року про те, що вона просить суд розглядати справу про позбавлення її батьківських прав без її участі та не заперечує проти позбавлення її прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також щоб син проживав з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13).

Суд першої інстанції не взяв до уваги вказану заяву і колегія суддів з цим погоджується, оскільки позивач не надав доказів щодо мотивів подання відповідачкою такої заяви. З огляду на її важливість для інтересів дитини важливе значення мають мотиви для такого рішення та добросовісна процесуальна поведінка сторін при з`ясуванні цих обставин справи, що вимагає об`єктивної їх перевірки належними і допустимими доказами, які позивач всупереч визначеного ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку вчасно до суду першої інстанції не надав.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд апеляційної інстанції також може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, та суперечить інтересам дитини, яка потребує материнської участі у її вихованні, та за недоведеності того факту, що мати у даному випадку не здатна виконувати свої обов`язки перед малолітньою дитиною.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України не бере до уваги наданий позивачем до суду апеляційної інстанції новий доказ відповідь на запит адвоката С. Швеця від 29.07.2024 за вих. № 637/0/202/24 Директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради О. Малко про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , є неблагополучною особою, ніде не працює, вживає наркотичні засоби, бродяжить, неодноразово притягалась до адміністративної та кримінальної відповідальності (а.с. 86). При цьому колегія суддів зважає на те, що позивач не надав доказів про наявність поважних причин, які йому істотно перешкоджали вчасно отримати та подати цей доказ до суду першої інстанції. Ніяких клопотань стосовно витребування такого доказу він до суду першої інстанції не надав, тому з огляду на рівність сторін у реалізації процесуальних прав та обов`язку, ст. 12 ЦПК України, та відсутності виняткових обставин, колегія суддів відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України не вбачає законних підстав для його прийняття в суді апеляційної інстанції, що не позбавляє позивача права використати цей доказ для нового звернення до суду з аналогічним позовом.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

В даному випадку суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, наявні.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано відповідь Департаменту служб у справах дітей ХМР .

Згідно зазначеної відповіді, повідомлено, що ніяких заяв щодо перевірки стану виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_3 з боку батька дитини не надходило. Оскільки ОСОБА_1 не заявлялась вимога, посадовими особами Служби у справах дітей додатково не запитувались документи, не здійснювалась перевірка умов проживання, не проводились бесіди з ОСОБА_2 малолітнім ОСОБА_13 .

Також повідомлено, що ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , є неблагополучною особою, ніде не працює, вживає наркотичні засоби, бродяжить, неодноразово притягалась до адміністративної та кримінальної відповідальності.

Також зазначено, що ОСОБА_2 народила сімох дітей. Жодного з яких вона не виховувала. По відношенню. До п`ятьох дітей вона позбавлялась батьківських прав. Після позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, діти були влаштовані до сімейних форм виховання. Троє з них вже повнолітні. Двоє дітей ОСОБА_2 від різних чоловіків проживають в сім`ях батьків, в тому числі і ОСОБА_14 .

ОСОБА_2 ніколи не приймала участі у вихованні своїх дітей, не цікавилась їх долею, не намагалась поновитись в батьківських правах.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наданий доказ суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки в порушення зазначеної статті позивачем не надано до суду доказів неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року (справа № 243/13192/19-ц).

В даному випадку висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер, не містить посилань на виключні обставини, які могли б бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Посилання позивача на те, що дитина проживає разом із ним та не бачиться із відповідачкою не є підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Аналогічні висновки були висловлені у постанові Верховного Суду у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17.

Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, справа № 320/5094/19).

Не може бути достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і доводи позивача про те, що відповідач належним чином не утримує дитину.

Думка дитини щодо позбавлення одного з його батьків батьківських прав не може бути єдиною підставою, яка враховується судом при вирішенні спору, оскільки така думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через свій вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї в тому числі зі сторони іншого з батьків. Подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 13 липня 2022 року (справа № 705/3040/18).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2021 року (справа №459/3411/18).

В даному випадку судом апеляційної інстанції не встановлено виключних обставин, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її доньки.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції.

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 25 квітня 2025 року

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

О.Ю.Тичкова