АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Чернівці

справа № 727/3611/22

провадження 822/282/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Тодоряка Г.Д.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 січня 2025 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що 19 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування від 24 листопада 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В., ОСОБА_1 безоплатно набула право власності на вище вказану квартиру.

У травні 2022 ОСОБА_2 , колишня дружина ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про її вселення у вищезазначену квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 листопада 2022 у справі № 727/3611/22 відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , а зустрічний позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання припинення права користування житлом задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2023 рішення Шевченківського районного суду було скасовано, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

23 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою. Постановою Верховного Суду від 23 серпня 2023 касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2023 без змін.

Ще до моменту відкриття виконавчого провадження, 20 лютого 2023, ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири № 1137, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_5 .

19 березня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до першого відділу виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 727/3611/22 від 11 березня 2024, виданого Чернівецьким апеляційним судом.

25 березня 2024 року державним виконавцем першого відділу виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Душенком В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 74532640, про зобов`язання ОСОБА_1 вселити ОСОБА_2 у вищевказану квартиру.

На момент відкриття виконавчого провадження квартира АДРЕСА_1 вже не перебувала у власності ОСОБА_1 . Таким чином, виконання виконавчого листа стало фактично неможливим, оскільки ОСОБА_1 більше не є власником зазначеної квартири і не має права розпоряджатися нею.

Просила суд визнати виконавчий лист виданий Чернівецький апеляційним судом №727/3611/22 року від 11 березня 2024 року таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 січня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав суду достатньо належних та допустимих доказів для визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню, у відповідності до ч. 2 ст. 432 ЦПК України, адже виконавчий лист перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Заявник посилається на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було враховано, що у зв`язку з відчуженням квартири у ОСОБА_1 припинився обов`язок виконання рішення суду, оскільки ще до відкриття виконавчого провадження 20 лютого 2023 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири № 1137, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_5 , а тому на момент відкриття виконавчого провадження, 25 березня 2024 року вона вже не була власником квартири, а тому не мала жодного права розпоряджатися нею та обов`язку щодо її передачі чи надання доступу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилається на те, що аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

19 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування від 24 листопада 2021року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В., ОСОБА_1 безоплатно набула право власності на вище вказану квартиру.

У травні 2022 року ОСОБА_2 , колишня дружина ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про її вселення у вищезазначену квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 листопада 2022 у справі № 727/3611/22 відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , а зустрічний позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання припинення права користування житлом задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2023року рішення Шевченківського районного суду було скасовано, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

23 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою. Постановою Верховного Суду від 23 серпня 2023 касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Чернівецького апеляційного суду від 14 лютого 2023 року без змін.

Ще до моменту відкриття виконавчого провадження, 20 лютого 2023 року, ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири № 1137, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_5 .

19 березня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до першого відділу виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 727/3611/22 від 11 березня 2024 року, виданого Чернівецьким апеляційним судом.

25 березня 2024 року державним виконавцем першого відділу виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Душенком В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 74532640, про зобов`язання ОСОБА_1 вселити ОСОБА_2 у вищевказану квартиру.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно ч. 1 ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст.6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява № 56849/00, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 225.04.2012 №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013).

З огляду на наведене, принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки перешкоджає такому виконанню.

При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов, як підстава для їх виконання.

Органи виконавчої служби під час виконання рішень вчиняють дії згідно із змістом резолютивної частини рішення, яке зазначається у виконавчому листі, результатом цього має бути досягнення правового ефекту - фактичне виконання зазначеного у виконавчому листі рішення.

Однією з підставою закінчення виконавчого провадження є фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Іншою підставою закінчення виконавчого провадження є визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (пункт 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Повноваження суду на вирішення цього питання, як такого, що виникає в процесі примусового виконання судового рішення, передбачені статтею 432 ЦПК. За правилами цієї норми суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.

Сукупний аналіз статті 39 Закону та статті 432 ЦПК свідчить про те, що добровільне виконання боржником зобов`язань за судовим рішення поза межами процедури примусового виконання рішення органами виконавчої служби є підставою для застосування механізму статті 432 ЦПК, а фактичне виконання рішення на стадії примусового виконання (за відкритим виконавчим провадження), що позбавляє таке виконання ознак добровільності, є підставою для закінчення провадження за статтею 39 Закону.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання (постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у цивільній справі № 755/15479/14-ц).

Отже, з вказаної норми права вбачається, що визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, законодавець пов`язує лише з тим, що виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково, у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з таких обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; - обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, за наявності судового рішення про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що нею добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого її обов`язок припинився, або її обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заявник вказувала на відсутність обов`язку виконати судове рішення, оскільки не є власником спірної квартири, у такій не зареєстрована, не проживає та немає доступу, а тому не може усунути стягувачу перешкоди.

Однак, заявник не врахувала, що зміна власника квартири не звільняє від обов`язку виконати судове рішення, на виконання якого видано виконавчий лист, де боржником вказано ОСОБА_6 .

Та обставина, що рішення не може бути виконане самим боржником, не унеможливлює виконання цього рішення без її участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання рішення у добровільному порядку, а також вчинення перешкод в його виконанні.

Виконання судового рішення сфера регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України», в якому ЄСПЛ зазначав, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1).

Таким чином встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Доводи заяви боржника про неможливість виконання рішення суду, у зв`язку з тим, що квартира належить іншій особі і не перебуває у користуванні заявника, є неспроможними, оскільки відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду ОСОБА_2 вселена у спірну квартиру у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 чинила перешкоди у вселені та проживанні її у цій квартирі. При цьому, рішення суду не містить будь якого застереження, що таке вселення можливе лише у разі належності квартири на праві приватної власності ОСОБА_1 . Отже, відчуження квартири боржницею іншій особі одразу після ухвалення апеляційним судом рішення про вселення стягувачки не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Також неспроможним є і посилання боржника на те, що ОСОБА_2 втратила право користування спірною квартирою з моменту переходу права власності на останню до нового власника, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 втратила право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 5, 6 ст. 67 Закону України "Про виконавче провадження" про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку. Звертаємо увагу апеляційного суду, що вселення ОСОБА_2 не є повторним (за заначеним виконавчим листом стягувачку не вселяли у належне їй помешкання), а отже відсутні будь-які перешкоди для її вселення.

Інших, передбачених законом підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, заявником доведено не було, у зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні його заяви.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали, апеляційна скарга не містить.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 25 квітня 2025 року.

Головуючий М. І. Кулянда

Судді : О.О. Одинак

Н. Ю. Половінкіна