ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/9528/24
Номер провадження 22-ц/818/420/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2024 року в складі судді Тимош О.М. у справі № 643/9528/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкування з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей.

Позов мотивовано тим, що з 07 червня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюб, який розірвано рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2019 року.

Під час шлюбу у подружжя народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу залишились жити з відповідачкою.

З часу розірвання шлюбу він приймав активну участь у житті та вихованні дітей, проте у 2023 році, після повторного одруження ОСОБА_2 , остання почала чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми, врегулювати спір у позасудовому порядку не вбачається можливим.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановити порядок участі у вихованні синів у спосіб та згідно з графіком: щороку 06 квітня (день народження позивача), ІНФОРМАЦІЯ_3 (день народження ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 (день народження ОСОБА_4 ) з 15-00 години до 19-00 години; щосереди з 15-30 години до 19-00 години та кожну другу та четверту неділю місяця з 10-00 години до 18-00 години з правом забирати дітей з навчальних закладів та по місцю проживання, без обмеження адреси прогулянок, з відвідуванням дитячих закладів та місць дозвілля і проведення відпочинку; кожну першу та третю п`ятницю з 18-00 години до 18-00 години наступної суботи з ночівлею за місцем проживання батька; щороку побачення у святкові дні (Новий Рік, Різдво Христове, Великдень, День захисту дітей, День праці, День пам`яті та перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939-1945 років, Трійця, День Конституції України, День незалежності України, День захисників і захисниці України та інші свята) у період часу з 14-00 години до 19-00 години; половину (в рівній кількості днів для кожного з батьків) осінніх, зимових, весняних та літніх канікул, з можливістю поїхати із дітьми на відпочинок на морські курорти, санаторії, туристичні бази в межах України та за її межами; необмежене спілкування з дітьми особисто засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет за допомогою Skype, Viber, WhatsAPP, Telegram чи інших месенджерів, без обмеження в часі з урахуванням режиму дня дітей, у тому числі з дотриманням вимог навчального процесу; у періоди хвороби обох дітей безперешкодне відвідування за місцем їх фактичного знаходження.

29 серпня 2024 року ОСОБА_5 подано заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що діти проживають з матір`ю, яка наразі вчиняє перешкоди у спілкуванні з дітьми та налаштовує їх проти нього.

За його заявою 20 грудня 2023 року рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради встановлено порядок участі батька у вихованні малолітніх дітей та попереджено ОСОБА_2 про її обов`язок не перешкоджати його зустрічам з дітьми.

Однак вказане рішення органу місцевого самоврядування не виконується.

Вказував, що відсутність живого та вільного спілкування дітей з батьком, втрата психоемоційного зв`язку з великою вірогідністю через деякий час може призвести до небажання дітей спілкуватися з батьком, що утруднить або зробить неможливим виконання імовірного рішення суду.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_5 просив:

вжити заходи забезпечення позову шляхом визначення безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 щосереди з 15-30 години до 19-00 години;

кожну другу та четверту неділю місяця з 10-00 години до 18-00 години;

кожну першу та третю суботу місяця з 10-00 години до 18-00 години з правом забирати дітей з навчальних закладів та по місцю проживання, без обмеження адреси прогулянок, з відвідуванням дитячих закладів та місць дозвілля і проведення відпочинку

зобов`язати матір ОСОБА_2 передавати малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батькові ОСОБА_1 відповідно до визначеного судом часу спілкування;

зобов`язати матір ОСОБА_2 повідомляти батька дітей, ОСОБА_1 про адресу фактичного перебування дітей у разі її зміни, про захворювання дітей, про виклик будь-кому з них лікаря, поставлений діагноз, стан дітей, необхідні ліки, адреси лікарні впродовж доби з моменту настання таких обставин.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач тотожні заявленим позовним вимогам, що не відповідає положенням статті 150 ЦПК України та виключає можливість задоволення такої заяви. В іншій частині заходи забезпечення позову, а саме: зобов`язання ОСОБА_2 повідомляти адресу фактичного перебування дітей, у разі її зміни, про захворювання дітей, про виклик будь-кому з них лікаря, поставлений діагноз, стан дітей, необхідні ліки, адреси лікарні впродовж доби з моменту настання таких обставин не стосуються предмету позову, а тому підстави для задоволення заяви в цій частині також відсутні.

17 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бережнова Юлія Євгенівна, на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне засування обставин по справі, просила ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову порушує його право на підтримання регулярного контакту з дітьми в період до вирішення справи по суті.

Заявлені заходи забезпечення позову не є тотожними позовними вимогами, оскільки полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дітей з одним із батьків, який на час розгляду справи проживає окремо від дітей, і спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні синів з батьком. Також, заява містить додаткові вимоги, що не зазначені у позовній заяви, а тому наявні підстави для її задоволення, оскільки такий вид забезпечення позову у зазначеній категорії справи буде відповідати найкращим інтересам дітей та реалізації, в першу чергу, їх права на збереження зв`язків із сім`єю.

Відповідачка не виконує вказане рішення органу опіки та піклування, протиправно позбавляє власних малолітніх дітей будь-якої можливості спілкуватися з батьком, а тому, з метою забезпечення інтересів дитини, є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 24 квітня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 29 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с.64-65), крім того про день, час та місце судового засідання ОСОБА_1 повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с.58);

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Бережновою Ю.Є. отримано 13 грудня 2024 року в електронному кабінеті (а.с.61);

ОСОБА_2 отримално 18 грудня 2024 року (а.с.66);

Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради отримано 25 грудня 2024 року (а.с.63).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням по суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Принципів попередніх і забезпечувальних (охоронних) заходів у міжнародному цивільному процесі Міжнародної Асоціації процесуального права, «попередні і забезпечувальні заходи мають дві принципові цілі у цивільних спорах: а) збереження існуючого status quo до вирішення спору по суті; б) збереження активів, за рахунок яких остаточне судове рішення може бути виконано.

Відповідно до Правила 17.1 «Попередні заходи та охоронні заходи», що закріплено у Правилах міжнародного цивільного процесу ALI/UNIDROIT, суд може вжити попередній захід для того, щоб обмежити поведінку сторони чи іншої особи або змусити її до поведінки у випадках, коли необхідно зберегти можливість надання ефективного засобу судового захисту до ухвалення остаточного судового рішення або ж для того, щоб підтримати або іншим чином врегулювати існуючу ситуацію (status quo).

Консультативна рада європейських суддів у своєму Висновку від 24 листопада 2004 року № 6 «Про справедливий судовий розгляд у розумні строки і роль судді у судовому процесі з урахуванням альтернативних способів вирішення спорів» визначила, залежно від мети, два види попередніх заходів, які можуть бути застосовані судом: 1) заходи, спрямовані на забезпечення виконання рішення (наприклад, накладення арешту або «замороження активів»); 2) засоби тимчасового врегулювання ситуації (наприклад, у сімейних спорах).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини 1 статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявлений позивачами вид забезпечення позову по суті є тотожним позовним вимогам, відтак, застосував положення частини 10 статті 150 ЦПК України, відповідно до яких не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Забезпечення позову способом, заявленим позивачем, призведе до фактичного вирішення питання щодо позову шляхом його задоволення без розгляду справи по суті.

Доводи позивача, що ним пред`явлено нові вимоги, які не містяться у позовній заяві обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції та не приймаються судовою колегією, оскільки вони не стосуються предмету спору.

Висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/15413/19, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування доводів заяви не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки у справі, яка перебувала на розгляду суду касаційної інстанції предметом позову були вимоги щодо визначення місця проживання дитини, а не усунення перешкод у спілкуванні з нею.

Ухвала суду першої інстанції є законною, постановленою з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що справа по суті спору не розглядалась, питання щодо розподілу судових витрат за подачу апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина