ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 758/4148/19

провадження № 61-12428св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Київська міська рада,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Олекса Людмила Анатоліївна, на постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Позовну заяву обґрунтував тим, що він та ОСОБА_3 тривалий час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільний побут та мали взаємні права і обов`язки. За час спільного проживання вони набули нерухоме майно, яке було зареєстровано на ОСОБА_3 , а саме:

- земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0574 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,0621 га, кадастровий номер 322248200:12:003:0153, що розташована за адресою: СТ «Воїн», Гореницька сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область;

- садовий будинок АДРЕСА_2 ;

- гостьовий будинок АДРЕСА_3 ;

- 1/2 частини земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,0602 га, кадастровий номер :91:553:0006, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Зазначав, що оскільки офіційно шлюб між ним та ОСОБА_3 зареєстрований не був, але вони з ОСОБА_3 фактично проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та придбавали майно, то він позбавлений можливості оформити спадщину після померлої ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд встановити факт його проживання з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати за ним право власності на придбане в період спільного проживання з ОСОБА_3 майно в порядку спадкування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2004 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на таке майно: 1/2 частини земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,0602 га, кадастровий номер :91:553:0006, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0574 га, кадастровий номер :91:553:0007, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частини садового будинку під № НОМЕР_1 (літ. «А») з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 159,10 кв. м та складовою частиною яких є гостьовий будинок (літ. «Б») загальною площею 73,20 кв. м та підвал, що розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер :91:553:0007, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00; земельну ділянку, площею 0,0621 га, кадастровий номер 322248200:12:003:0153, що розташована за адресою: СТ «Воїн», Гореницька сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності факту того, що позивач проживав разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з вересня 2004 року і до дня смерті останньої.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки відсутній заповіт ОСОБА_3 , а також відсутні будь-які інші її спадкоємці, які б у встановленому законом порядку прийняли її спадщину, то з урахуванням положень статті 1218, частини другої статті 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно ОСОБА_3 у порядку спадкування.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням суду першої інстанції, особа, яка не є учасником справи, - ОСОБА_2 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з урахуванням вимог уточненої апеляційної скарги просив суд скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу особи, яка не є учасником справи, - ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 14 407,50 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є її син ОСОБА_2 , то саме він є належним відповідачем у цій справі. Натомість Київська міська рада, до якої з цим позовом звернувся позивач, є неналежним відповідачем.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач у цій справі не надав належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки одне лише спільне проживання із ОСОБА_3 не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Також апеляційний суд зазначив про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи вимогу ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , вийшов за межі позовних вимог, вказавши дату початку спільного проживання -01 вересня 2004 року, адже позивач та ОСОБА_3 не були знайомі в цей період, і позивач у своїх позовних вимогах не зазначав, з якого і по який час він просить суд встановити факт спільного проживання з ОСОБА_3 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Олекса Л. А., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржувану постанову шляхом виключення з її мотивувальної частини абзаців, які ставлять під сумнів доведеність факту проживання заявника однією сім`єю з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Також заявник вказує на те, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- відмовив у задоволенні позову з двох мотивів, а саме у зв`язку з пред`явленням позовних вимог до неналежного відповідача та у зв`язку з недоведеністю;

- безпідставно відкинув як доказ спільну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчену 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н. Р. (далі - КМНО Бовбалан Н . Р.), зареєстровану в реєстрі під номерами 5664, 5665, про те, що новозбудований будинок та господарські споруди на земельній ділянці, кадастровий номер :91:553:0006, що на АДРЕСА_1 будувалися ОСОБА_3 та позивачем, з яким вона знаходилась у фактичних шлюбних відносинах та з яким вела спільне господарство, за спільні кошти, а також не взяв до уваги довіреність, видану від імені ОСОБА_3 , засвідчену приватним нотаріусом КМНО Бовбалан Н. Р. 25 вересня 2015 року, запис у реєстрі - номер 5661, як доказу купівлі майна для спільного користування;

- проігнорував, що факт підсисання / не підписання ОСОБА_3 вказаних документів можливо встановити лише за наслідками проведення почеркознавчої експертизи;

- не врахував, що висновки про недоведеність заявником факту його проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю можуть негативно позначитись на результаті розгляду інших справ за позовами заявника, зокрема про визнання майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , таким, що є спільною сумісним майном позивача та ОСОБА_3 , та визнання права позивача на частину спільного майна;

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Олекса Л. А., виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року.

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , у якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для зміни оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Олекса Л. А., на постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Подільського районного суду міста Києва матеріали справи № 758/4148/19; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У вересні 2024 року матеріали справи № 758/4148/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 року справу № 758/4148/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 грудня 2017 року, виданим Департаментом населення та іміграції м. Ашдода держави Ізраїль.

У квітні 2023 року, звертаючись до суду із позовною заявою до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання права власності на майно в порядку спадкування, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що з 2004 року він з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

Також позивач вказував, що за час спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 вони придбали майно, яке було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 , а саме:

- земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0574 га на території СТ «Артемівець» на вул. Стеценка, 28 у м. Київ, вартістю 387 290,00 грн;

- земельну ділянку площею 0,0621 га, кадастровий номер 322248200:12:003:0153, яка розташована за адресою: СТ «Воїн-3», Гореницька сільська рада, Києво-Святошинський район, Київська область, вартістю 114 184,00 грн;

- садовий будинок АДРЕСА_2 , вартістю 1 061 200,00 грн;

- гостьовий будинок АДРЕСА_3 , вартістю 1 167 600,00 грн;

- 1/2 частини земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 0,0602 га, кадастровий номер :91:553:0006, що розташована на території СТ «Артемівець» на АДРЕСА_1 , вартістю 391 657,00 грн.

Апеляційний суд встановив, що постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 758/13293/18 позов ОСОБА_4 до Київської міської ради, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини задоволено. Визначено Медведовському Нікіті додатковий строк для прийняття спадщини після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом трьох місяців з моменту прийняття цієї постанови.

12 вересня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л. В. за заявою ОСОБА_4 відкрита спадкова справа після ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та їх правове обґрунтування

У справі, яка переглядається, предметом спору є встановлення факту проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спільне майно в порядку спадкування.

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються приписи глави 8 СК України.

Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статей 1261-1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, правом на отримання спадщини наділені особи, визначені цивільним законодавством чи заповітом, які дотримались процедури отримання такої спадщини.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд і у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21), від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18 (провадження № 61-403св19).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій справі та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що оскільки спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є її син - ОСОБА_2 , то саме він є належним відповідачем у цій справі.

Натомість Київська міська рада, до якої з цим позовом звернувся позивач, є неналежним відповідачем.

Разом з тим Верховний Суд враховує, що апеляційний суду цій справі дійшов висновку і про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на те, що одне лише спільне проживання із ОСОБА_3 не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Також апеляційний суд зазначив про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Тобто, суд апеляційної інстанції відмовив у позові ОСОБА_1 з двох підстав, які є взаємовиключними, а саме: у зв`язку з недоведеністю позовних вимог та пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Верховний Суд наголошує, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Розгляд справи без залучення належних відповідачів виключає можливість встановлення всіх обставин справи та ухвалення законного та справедливого судового рішення по суті спору. Висновки апеляційного суду про недоведеність позову ОСОБА_1 є передчасними.

Отже, відповідні доводи касаційної скарги заявника знайшли своє підтвердження, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні шляхом виключення із її мотивувальної частини посилання на недоведеність позову як підставу відмови в позові.

Водночас з огляду на висновки суду про неналежний склад сторін спору у цій справі, Верховний Суд не бере до уваги інші доводи касаційної скарги заявника по суті спору.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції, шляхом виключення із її мотивувальної частини посилання на недоведеність позову, як підставу відмови в позові та залишення оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції в іншій частині без змін.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що відмова в позові з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача не перешкоджає особам, які вважають, що їхні права порушені, звернутися до суду з позовом на загальних підставах із визначенням належного складу учасників справи.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

З огляду на висновки Верховного Суду щодо суті касаційної скарги та зміну оскаржуваної постанови апеляційного суду лише в частині мотиві відмови у задоволенні позову, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Олекса Людмила Анатоліївна, задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року висновки щодо недоведеності позовних вимог.

У решті постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець