Провадження № 2/375/22/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року селище Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Банах-Кокус О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Потапенко А.В.,

учасники справи:

представник позивача адвокат Іванченко О.В. (в режимі ВКЗ),

представник відповідача адвокат Тарасюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Представник позивача, адвокат Іванченко О.В., звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 520000,00 (п`ятсот двадцять тисяч) гривень моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, судові витрати у розмірі 10% від стягнутої суми, а саме 52000,00 (п`ятдесят дві тисячі) гривень.

Рух справи

8 серпня 2024 року представник позивача, адвокат Іванченко О.В., звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок ДТП.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024року, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, надіслано за підсудністю для розгляду до Рокитнянського районного суду Київської області.

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

28 жовтня 2024 року ухвалою судді Рокитнянського районного суду Київської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 27 листопада 2024 року на 10 год 00 хв. Відповідачу запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву і всі наявні докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 26 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позиція позивача

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.04.2024 у ДТП загинула мати ОСОБА_1 (надалі - Позивач) ОСОБА_3 , про що було відкрито кримінальне провадження 0000218 від 04.04.2024 за частиною 2 статті 286 КК України.

Як зазначено у Витягу з ЄРДР, 03.04.2024 близько 13-30 год, водій ОСОБА_2 (надалі - Відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_1 , керуючи автомобілем марки УАЗ Хантер д.н.з НОМЕР_1 рухаючись по вул. Вокзальна зі сторони вул. Заводська в напрямку до вул. Тополевої м. Рокитне, Білоцерківського району, Київської області, де біля будинку 86 вул. Вокзальна здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_1 , яка перетинала проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу. В результаті отриманих тілесних ушкодження пішохід ОСОБА_3 померла в приймальному відділенні Рокитнянської БЛ.

Постановою слідчого від 31.05.2024 вказане кримінальне провадження було закрито за відсутністю в діянні Відповідача складу кримінального правопорушення.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за полісом №215209775. Відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Позивач, як донька потерпілої, звернулась до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» щодо страхової виплати відповідно до п. 27.3 та п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

23.07.2024 між Позивачем та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» було укладено договір про припинення зобов`язання переданням відступного, згідно якого ПАТ «НАСК «ОРАНТА» було здійснено на користь Позивача одноразову виплату у розмірі 80000,00грн. Крім того ПАТ «НАСК «ОРАНТА» зобов`язалась оплатити витрати на поховання відповідно до п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Керуючись положеннями ст. 1168, 1194 ЦК позивач просить відшкодувати їй моральну шкоду, у зв`язку зі смертю матері, оскільки вона залишилася сиротою (батько помер у грудні 2022 року), переживає постійні душевні страждання після смерті рідної людини, втратила душевний спокій, весь час перебуває у стані постійного напруження та стресу, суттєво були порушені її нормальні життєві зв`язки, змушена докладати значних зусиль для організації свого життя. Позивач зазнала великих душевних страждань у зв`язку зі смертю матері та втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню. Позивач позбавлена можливості матеріальної та моральної підтримки матері у подальшому своєму житті, відновити попередній стан життя Позивача неможливо. Крім того Позивач вимушена була кинути усі свої справи та неодноразово їздити з міста Хмельницький до міста Рокитне Київської області для організації похорон, оформлення необхідних документів, отримання страхового відшкодування тощо.

Позивач оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 600000,00 грн. Оскільки страхова компанія виплатила Позивачу 80000,00 грн, то різницю Позивач має право вимагати з Відповідача, а саме 520000,00 грн.

Також просить стягнути судові витрати за надання адвокатом правової допомоги, вказаної в Договорі і визначеної Дорученням, у розмірі 10% від фактично стягнутої суми, а саме 52000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Іванченко О.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Позиція відповідача

27 листопада 2024 року від представника відповідача, адвоката Тарасюка А.В., надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що відповідач не заперечує факту настання дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 3 квітня 2024 року близько 13 год 30 хв по вул. Вокзальна в селищі Рокитне Білоцерківського району Київської області за участю відповідача та ОСОБА_4 .

4 квітня 2024 року за даним фактом СУ ГУ НП в Київській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000218, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

31 травня 2024 року вказане кримінальне провадження постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Київській області (далі-Постанова) закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Із змісту Постанови вбачається, що відповідно до висновку експерта № СЕ-19/111-4/30476-ІТ від 22 травня 2024 року встановлено: у цій дорожньо-транспортній ситуації, при заданих характеристиках дорожньої обстановки та представлених на дослідження вихідних даних, з технічної точки зору, водій автомобіля «УАЗ Хантер» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 , повинен був діяти згідно з технічними вимогами пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, зміст яких викладений в дослідницькій частині висновку. У цій дорожньо-транспортній ситуації, при заданих характеристиках дорожньої обстановки та представлених на дослідження вихідних даних, з технічної точки зору, водій автомобіля «УАЗ Хантер» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода шляхом застосування термінового гальмування в заданий моментвиникнення небезпеки для його руху. У цій дорожньо-транспортній ситуації, при заданих характеристиках дорожньої обстановки та представлених на дослідження вихідних даних, з технічної точки зору, в діях водія автомобіля «УАЗ Хантер» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , експертом, з технічної точки зору, невідповідності вимогам пункту 12.3. Правил дорожнього руху України, не вбачається. Питання стосовно перебування дій пішохода в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, може бути вирішене органами досудового розслідування (судом) самостійно.

У Постанові слідчим надано юридичну та технічну оцінку обставин дорожньо-транспортної пригоди. Згідно якої дорожньо-транспортна пригода за участю вище зазначених учасників дорожнього руху, відповідно до вимого законодавства України, врахувавши зібрані під час досудового розслідування кримінального провадження всі необхідні і достатні докази, орган досудового розслідування приходить до об`єктивного, обґрунтованого та законного висновку, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 3 квітня 2024 року близько 13 годин 30 хвилин по вул. Вокзальна, сталась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_5 вимог розділу 4 Правил дорожнього руху України, а отже склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в діях водія ОСОБА_2 відсутній.

З приводу позовних вимог Позивача до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди у розмірі 520000,00 грн, відповідач вважає їх необґрунтованими та несправедливими.

Позивач безумовно зазнала моральних страждань, зумовлених загибеллю мами, однак заявлений розмір моральної шкоди 520000,00 грн є значно завищеним.

Визнаючи розмір відшкодування необхідно керуватися принципами розумності, справедливості, співмірності та можливостей здійснювати відшкодування шкоди без поставлення відповідача у скрутне матеріальне становище.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілих осіб, і не повинен призводити до їх безпідставного збагачення.

Вказані позовні вимоги відповідач визнає частково в розмірі 40000,00 грн, в решті позовних вимог заперечує проти їх задоволення.

Представник позивача вказує на те, що відповідач відповідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 від 10 лютого 2012 року отримує пенсію по інвалідності, має 3-тю групу інвалідності по загальному захворюванню. Згідно довідки ГУ ПФУ у Київській області розмір пенсії відповідача за віком з надбавками становить 11588,56 грн.

Крім того після ДТП стан здоров`я відповідача різко погіршився, через загострення гіпертонічної та серцевої хвороби, в зв`язку з чим відповідач знаходився на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» з 11 квітня по 23 квітня 2023 року.

Також звертає увагу суду, що відповідальність власника автомобіля, яким було скоєно наїзд на потерпілу була застрахована полісом обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідач посилаючись на правову позицію ВС від 04.07.2018 року у справі №755/18006-15-ц зазначив, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Щодо витратна правову допомогу, зазначив, що витрати документально не підтвердженні. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до умов Додатку №1 до договору №01-06/24 про надання правової допомоги від 21 червня 2024 року сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару у розмірі 10% стягнутої суми, позивачем не надано документального підтвердження про оплату гонорару.

За таких обставин, вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу документально не підтвердженні та не доведені, а тому не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Тарасюк А.В., позовні вимоги визнав частково в сумі 40000,00 грн, вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 520000,00 грн є необгрунтованою, несправедливою та завищеною. Визнаючи розмір відшкодування необхідно керуватися принципами розумності, справедливості, співмірності та можливостей здійснювати відшкодування шкоди без поставлення відповідача у скрутне матеріальне становище. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілих осіб, і не повинен призводити до їх безпідставного збагачення.

Зазначив, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали саме дії потерпілої, так як встановлено, що саме остання не впевнилась у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, стала перетинати проїзну частину автодороги поза пішохідним переходом, що і призвело до наїзду на неї астомобіля. Також представник відповідача зазначив, що моральна школа визначена позивачам, у разі задоволення поставить відповідача у скрутне матеріальне становище.

Обставини справи, зміст спірних правовідносин

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне.

3 квітня 2024 року близько 13 год 30 хв, на вул. Вокзальна, 86 в селищі Рокитне Білоцерківського району Київської області, відбулась дорожньо-транспортна пригода в якій водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки УАЗ Хантер д.н.з. НОМЕР_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5. від отриманих тілесних ушкоджень померла в приймальному відділенні КНП «Рокитнянська Багатопрофільна лікарня»

За фактом ДТП 4 квітня 2024 року СУ ГУ НП в Київській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000218, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

31 травня 2024 року старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області капітаном поліції Безпалько Василем Олеговичем кримінальне провадження№ 0000218 закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого частини 2 статті 286 КК України.

23 липня 2024 року між ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та ОСОБА_1 було укладено угоду про припинення зобов`язання переданням відступного. Відповідно до якої сторони погодили загальний розмір страхового відшкодування за шкоду, заподіяну смертю потерпілої особи ОСОБА_5 розрахований відповідно до п. 27.2, 27.3, 27.4 статті 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Розмір погодженого відшкодування склав 80000,00 грн.

25 липня 2024 року згідно із платіжною інструкцією № 40485 ОСОБА_1 було перераховано ПАТ«НАСК «ОРАНТА» 80000,00 грн.

Релевантні джерела права та висновки Верховного Суду

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частинами 1, 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1, 2 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина 1 статті 82 ЦПК України).

Частина 2 статті 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині 1 статті 79 ЦПК України зазначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом, у визначених законом випадках.

Згідно із пунктом 8 частини 2 статті 16ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спеціальні норми щодо регулювання страхових правовідносин містить Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

В статті 5 Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За статтею 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Означені норми кореспондуються з пунктом 3 частини 1 статті 988 ЦК України, відповідно до якого, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, поміж іншим, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 Закону визначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Статтею 35 Закону визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування, до якої долучаються документи, передбачені вказаною статтею.

Відповідно до п. 27.3 статті 27 Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (розмір регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 3 квітня 2024 року стався страховий випадок - дорожньо-транспортна пригода, в якій від отриманих тілесних ушкоджень помер пішохід ОСОБА_5 .

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу УАЗ Хантер державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована згідно Договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 215209775.

У зв`язку з зазначеним, у страховика ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виник обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану із смертю потерпілого - ОСОБА_5 .

Виплата страхового відшкодування позивачу була здійснена на підставі угоди про припинення зобов`язання переданням відступного від 23 липня 2024 року.

25 липня 2024 року згідно із платіжною інструкцією № 40485 ОСОБА_1 було перераховано ПАТ«НАСК «ОРАНТА» 80000,00 грн.

Вказані обставини учасниками справи визнаються та не заперечуються.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із тим, як зазначено вище, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається саме на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

Судом встановлено, що, згідно з копією постанови старшого слідчого СУ ГУ Національної поліції в Київській області капітана поліції Безпалька Василя Олеговича від 31травня 2024 року про закриття кримінального провадження № 0000218 від 4квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Згідно пунктом 2 частини 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

При цьому, зі змісту постанови слідує, що з технічної точки зору, водій автомобіля «УАЗ Хантер» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 , повинен був діяти згідно з технічними вимогами пункту 12.3 Правил дорожнього руху України та не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода шляхом застосування термінового гальмування в заданий момент виникнення небезпеки для його руху, в діях водія автомобіля «УАЗ Хантер» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , експертом, з технічної точки зору, невідповідності вимогам пункту 12.3. Правил дорожнього руху України, не вбачається. Питання стосовно перебування дій пішохода в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, може бути вирішене органами досудового розслідування (судом) самостійно.

У Постанові слідчим надано юридичну та технічну оцінку обставин дорожньо-транспортної пригоди. Згідно якої дорожньо-транспортна пригода за участю вище зазначених учасників дорожнього руху, відповідно до вимого законодавства України, врахувавши зібрані під час досудового розслідування кримінального провадження всі необхідні і достатні докази, орган досудового розслідування приходить до об`єктивного, обґрунтованого та законного висновку, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 3 квітня 2024 року близько 13 годин 30 хвилин по вул. Вокзальна, в селищі Рокитне, Білоцерківського району Київської області сталась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_5 вимог розділу 4 Правил дорожнього руху України, а отже склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в діях водія ОСОБА_2 відсутній.

Разом з тим, у даній постанові відсутня інформація про умисел потерпілого, тобто усвідомлене бажання заподіяти шкоду - спричинити ДТП та про обставини непереборної сили.

Такі обставини (умисел потерпілого або ж непереборна сила) не доведені також відповідачем, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судом обставин не виключається.

Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини 2 статті 1193 ЦК України у разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний висновок вкладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020року (справа № 445/3770/19) та від 14 листопада 2021 року (справа № 342/709/20).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п.4 Постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачам моральних страждань, ступінь вини відповідача, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, вік потерпілого, ступінь його вини, тяжкість завданої травми, істотність змін у життєвих стосунках позивачів.

Моральні збитки характеризуються тим, що точно обчислити їх розмір неможливо, а тому, суд робить оцінку спричиненої моральної шкоди на справедливій основі, зважаючи на стандарти, які випливають з попередньої практики. Розмір шкоди, зазначений позивачами є завищеним. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в «Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ» від 28.03.2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначати розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

Суд приймає до уваги, що сам факт загибелі матері, за викладених обставин, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В даному випадку, позивачем не обґрунтовано розмір завданої їй моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 600000,00 грн, не наведено критеріїв з яких позивач виходить, визначаючи саме такий розмір, не надано висновку психологічної експертизи з даного приводу чи інших належних доказів в підтвердження такої вимоги.

При цьому, суд також враховує, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілої, яка не впевнилася у відсутності безпеки для себе та інших учасників руху, перебувала на проїзній частині автодороги на відстані меншій за відстань, яка необхідна для застосування водієм ОСОБА_2 технічних заходів відповідно до вимог п.12.3 ПДР України, що в сукупності і призвело до наїзду на неї автомобіля, суд погоджується з тим, що позивачу завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через смерть рідної людини. Водночас, враховуючи той факт, що причиною ДТП, яке сталося з потерпілою, є невиконання останню вимог Правил дорожнього руху України, то наведене, відповідно до частини 2 статті 1193ЦК України, є підставою для зменшення розміру відшкодування такої шкоди. Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 (сто тисяч) гривень.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Представником відповідача позовні вимоги визнаються частково в розмірі 40000,00грн, однак оцінюючі всі обставини справи, з урахуванням справедливості та розумності, враховуючи ту обставину, що страховою компанію на користь позивача сплачено страхове відшкодування у загальному розмірі 80000,00 грн, з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) грн.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Висновки суду щодо розподілу судових витрат

Позивач на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищезазначене та у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 46,63 грн (1211,20 грн * 3,85% : 100% = 46,63 грн).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із такого.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, що передбачено статті 15 ЦПК України.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд керується статтею 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру витрат на правову допомогу, представник позивача надає договір про надання правової допомоги №01-06/21 від 21 червня 2024 року, Додаток №1 до договору про надання правничої допомоги договір про надання правової допомоги № 01-06/21 від 21 червня 2024 року.

11 лютого 2025 року від представника позивача, через систему «Електонний суд» надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, та надано детальний розрахунок часу на надання професійної правничої допомоги адвоката.

Відповідно до додатку №1 до договору про надання професійної правничої допомоги вартість послуг адвоката Іванченко О.В. визначено у розмірі 10% фактично стягнутої суми.

Представник відповідача заперечив, щодо задоволення стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомгу, оскільки вони документально не підтвердженні. Дісно представником позивача подано детальний розрахунок витрат часу, але представник відповідача просить звернути увагу суду на послуги №6 - складання апеляційної скарги чи відзиву на неї, №7 - участь у судових засіданнях суду апеляційної інстанції, послуги №8 та 9 отримання рішення та виконавчого листа, та відповідно участь у примусовому стягннні за рішенням суду. Просить врахувати, що вказані послуги заявлені передчасно, вони не надані, але плануються, що будуть надані.

Крім того просить суд звернути увагу, що згідно з додатком № 1 до договору № 01-06/24 від 21 червня 2024 року, сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару за надання адвокатької допомоги, у розмірі 10% від фактично стягнутої суми. Тобто представник відповідача просить стягнути 52000,00 грн витрат на правничу допомогу, проте жодній стороні не відомо яким буде рішення суду, тому і розмір витрат на правничу допомогу саме в такому розмірі заявлений як передчасний. Також представником позивача не надано документального підтвердження про оплату гонорару. За таких обставин витрати на правничу допомогу документально не підтверженні та не доведені, а тому не підлягають задоволенню.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», Європейський суд з прав людини керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).

У пунктах 179, 180 постанови від 5 червня 2024 року у справі №910/14524/22 (провадження №12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України(схожі положення містяться устатті 141 ЦПК України), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 8 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в розмірі 2000,00 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 46 (сорок шість) гривень 63 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок витрат пов`язаних із наданням правової допомоги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reestr.court.gov.ua

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2025 року.

Суддя Олена БАНАХ-КОКУС