ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1353/25 Справа № 207/4779/21 Суддя у 1-й інстанції - Подобєд О. К. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мелень-Забрамна Ольга Мар`янівна, на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року у складі судді Подобєд О.К. у цивільній справі № 207/4779/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Поліколор, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про зупинення виробничої діяльності юридичної особи,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, пред`явленою до ТОВ Поліколор, визначивши третіми особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , на предмет повної зупинки виробничої діяльності по виробництву фарб, лаків і подібної продукції, друкарської фарби та мастик ТОВ Поліколор, що функціонує за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул.Східна, буд.2-А, обґрунтовуючи це тим, що вона постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , у безпосередній близькості (4 метра до паркану) до ТОВ «Поліколор», яке займається виробництвом фарб, лаків і подібної продукції та яке працює з порушенням ряду вимог чинного законодавства України. Наслідками більш як 15-річної діяльності підприємства є ряд набутих нею хвороб, через які вона систематично звертається до лікарів, змушена вживати ліки. Окрім того позивач зазначає, що не може перебувати на своєму подвір`ї та використовувати свій город. Так, у 2012 році у неї діагностували астму, у 2016 році виявили запалення щитовидної залози - автоімунний тиреодит. Також у неї гепатоз - токсичне ураження печінки, що, на її думку, спричинено тривалим вдиханням токсичних речовин, що виділяються в процесі виробничої діяльності відповідача. ТОВ «Поліколор» здійснює свою діяльність з 2003 року за відсутності необхідних для розміщення та провадження там виробничої діяльності, не має висновку санітарно-епідеміологічної експертизи на саме підприємство і його діяльність, не має розробленого проекту встановлення чи скорочення санітарно-захисної зони. Відповідач не пройшов державної санітарно-гігієнічної експертизи своєї діяльності, проект встановлення чи скорочення СЗЗ відсутній. Вважає, що відповідач порушує ряд вимог чинного законодавства, здійснюючи свою діяльність без відповідних дозвільних документів, що наносить позивачеві шкоду (а.с.1-19 Том І).

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Поліколор», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про зупинення виробничої діяльності юридичної особи відмовлено (а.с. 104-108 Том ІV).

Рішення суду мотивовано недоведенням позивачем належними доказами, що підтверджують факт перевищення гранично-допустимої концентрації забруднюючих речовин із стаціонарних джерел відповідача в житловій забудові, де мешкає позивач та на території її садиби, а наявність концерогенних речовин, як то, ксилол, толуол, бензол, не застосовуються на виробництві ТОВ Поліколор, що встановлено висновком з оцінки впливу на довкілля 21/01-/1 від 19 листопада 2020 року.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мелень-Замбарну О.М. подала апеляційну скаргу (а.с.110-115 Том ІV), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Скаржник зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на факти численних порушень відповідачем вимог природоохоронного законодавства, що встановлені низкою актів перевірок, тривають і досі та не усунені відповідачем. Також зазначила, що відповідач не має висновку санітарно-епідеміологічної експертизи на саме підприємство і його діяльність, не має розробленого проєкту встановлення чи скорочення санітарно-захисної зони, що має бути затверджено головним санітарним лікарем України, натомість, погодження такого проекту Головним управлінням Держспоживслужби не відноситься до повноважень цього органу, на що суд першої інстанції уваги не звернув, дійшовши помилково невірного висновку.

У грудні 2024 року ТОВ Поліколор, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вважало рішення суду законним та обґрунтованим, підстав для скасування рішення суду в апеляційній скарзі не зазначено та скаржником додаткових доказів на спростування висновків суду першої інстанції не надано, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.150-156 Том ІV).

У березні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мелень-Забрамну О.М. подала додаткові письмові пояснення щодо апеляційної скарги, в яких зазначила, що відповідачем не здійснювалось дій щодо подання до Держекоінспекції Придніпровського округу результатів контролю за дотриманням ГДВ забруднюючих речовин та умов дозволу на викиди щорічних замірів суспендованих частинок, що свідчить про нехтування відповідачем своїми обв`язками по надісланню даних про щорічні результати замірів. З відповіді Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 18 лютого 2025 року підтверджено бездіяльність відповідача та зазначено, що відсутні відомості про виконання вимог післяпроєктного моніторингу встановлених екологічних умов. Зазначені письмові документи надані позивачем до письмових пояснень (а.с.206,207 Том ІV).

У березні 2025 року ТОВ Поліколор подало додаткові письмові пояснення щодо апеляційної скарги, де зазначило про недотримання позивачем вимог ст. 83 ЦПК України, а надані докази не є суттєвими для справи та не впливають на рішення суду першої інстанції щодо підстав та предмету позову (а.с.197-200 Том ІV).

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду докази, що підтверджують факт перевищення гранично-допустимої концентрації забруднюючих речовин зі стаціонарних джерел відповідача в житловій забудові, де мешкає позивачка та на території її садиби. Окрім того, зазначені в позовній заяві канцерогенні речовини: ксилол, толуол, бензол, не застосовуються у виробництві ТОВ «ПОЛІКОЛОР», що підтверджується Висновком з оцінки впливу на довкілля №21/01-/1 від 19 листопада 2020 року. Також позивачем не надано суду належних доказів, які б підтвердили, що вона знаходиться на диспансерному обліку в медичному закладі з хронічним захворюваннями та регулярних оглядах: астма, гепатоз, процеси стаціонарного та амбулаторного лікування, експертний висновок причинного зв`язку захворювань позивачки з дією шкідливих речовин, що виділяються в процесі виробничої діяльності ТОВ «Поліколор».

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 22 липня 2016 року.

В 2012 році у ОСОБА_1 діагностували астму, у 2016 році виявили запалення щитовидної залози - автоімунний тиреондит, що підтверджується копією огляду спеціаліста від 30 квітня 2012 року та копією висновку УЗД щитовидної залози від 01 березня 2016 року.

Діяльність ТОВ «Поліколор», за основним видом КВЕД: 20.30 - виробництво фарб, лаків і подібної продукції, друкарської фарби та мастик, здійснюється на підставі: - статуту, свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; - дозволу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №UA6523-І-0111 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, терміном дії дозволу на 7 років, з 18 квітня 2022 року по 18 квітня 2029 року. При цьому, у контролюючого органу мається:

- висновок Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 20 серпня 2021 року № 12.2-8/2895; - проекту обґрунтування розміру санітарно-захисної зони для ТОВ «Поліколор», затверджений 15 вересня 2021 року директором ПП «Екопроект-КМ», що погоджено органами Держпродспоживслужби № 6.4/4201 від 17 вересня 2021 року;

- висновок державної санітарно-гігієнічної експертизи №02/2-314282 від 28 грудня 2011 року на об`єкт експертизи. За результатами державної санітарно-гігієнічної експертизи підприємство відповідає вимогам санітарного законодавства України і може бути погоджений; - акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію, який затверджений рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 20 листопада 2003 року за №663 тощо.

Відповідно до санітарної класифікації підприємств, виробництв та споруд, для виробництва емалей на конденсаційних смолах СЗЗ встановлюється розміром 100 м, як для об`єктів, що відносяться до IV класу хімічних підприємств та виробництв, безпосередньо від джерел забруднення атмосфери організованими та неорганізованими викидами до межі житлової забудови. Для складських будівель для зберігання сировини та готової продукції СЗЗ встановлюється 50 м, як для промтоварних та продовольчих торгово-розподільних складів до межі житлової забудови.

Згідно Проекту обґрунтування розміру санітарно-захисної зони, найблища житлова забудова знаходиться на відстані 110 метрів від основних джерел викидів у південно-східному та 117 метрів у південному напрямку (в сторону постійного проживання позивачки), з решти сторін ділянка ТОВ «Поліколор» межує з промисловими підприємствами та земельними угіддями. Ділянки громадських установ, будинків і споруд, в тому числі дитячих, навчальних, лікувально-профілактичних установ, закладів соціального забезпечення відсутні.

За ініціативою ТОВ "Поліколор" щорічно проводилося дослідження повітря населених місць за місцем розташування Товариства, в ході якого проводились відбори проби повітря за місцем його розташування. За показниками, що досліджувалися, вміст шкідливих речовин в пробах атмосферного повітря не перевищував гранично допустимі концентрації (ГДК), відповідно вимогам гігієнічних регламентів «Гранично допустимі концентрації хімічних і біологічних речовин в атмосферному повітрі населених місць», згідно наказу МОЗ України від 03 березня 2015 року.

Судом першої інстанції досліджувались письмові докази у справі на підтвердження вищезазначеного: протоколи дослідження повітря населених місць відокремленого структурного підрозділу СП "Кам`янський міський відділ лабораторних досліджень" Державної установи "Дніпропетровський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» від 16 травня 2019 року № 397- 420, від 12 червня 2020 року № 277-300, від 10 червня 2021 року № 265-288 та протокол ПП «Науково-виробничий центр «Техноекос» №313 від 28 жовтня 2022 року, №442 від 22 грудня 2022 року, № 25 від 14 лютого 2023 року.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що проведено перевірки випробування ґрунтів на межі СЗЗ ТОВ «Поліколор» Державною установою «Інститут охорони ґрунтів України» (протокол № 435 від 12 грудня 2022 року, протокол № 26 від 14 лютого 2023 року) - порушень не встановлено. Також ТОВ «Український центр екології» проведено дослідження повітря населених місць (викиди на трубах твердо-паливних котлів) - порушень не встановлено (протоколи: № 28/9/22 від 28 вересня 2022 року, № 22/12/2022 від 22 грудня 2022 року).

Визначені ПП «Екопроект-КМ» концентрації забруднюючих речовин в атмосферному повітрі в заданих контрольних точках на межі встановленої СЗЗ становлять, зокрема: ксилоли - визначена концентрація 0,074-0,096 мг/м3 (нормативне значення показника (ГДКмр) - 0.2 мг/м3); толуол - визначена концентрація н.г.в (

Аналіз досліджень атмосферного повітря на межі санітарно-захисної зони не виявив перевищень ГДК вмісту забруднюючих речовин, що присутні у викидах об`єкту, в атмосферному повітрі, чим підтверджено достатність розміру встановленої санітарно-захисної зони. Підтвердженням достатності СЗЗ є виконання вимоги, що на зовнішній межі СЗЗ, зверненої до житлової забудови, концентрації та рівні шкідливих факторів не повинні перевищити їх гігієнічні норми.

Згідно з протоколом досліджень шумового навантаження максимальний рівень шуму в контрольних точках на межі санітарно-захисної зони складає 44 дБА, що не перевищує гранично-допустимі санітарні норми для денного та нічного часу і свідчать про виключення шумового впливу об`єкту на існуючий акустичний режим.

Колегія суддів наголошує, що охорона навколишнього природного середовища, раціональне використання природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини - невід`ємна умова сталого економічного та соціального розвитку України. З цією метою Україна здійснює на своїй території екологічну політику, спрямовану на збереження безпечного для існування живої і неживої природи навколишнього середовища, захисту життя і здоров`я населення від негативного впливу, зумовленого забрудненням навколишнього природного середовища, досягнення гармонійної взаємодії суспільства і природи, охорону, раціональне використання і відтворення природних ресурсів.

Закон України Про охорону навколишнього природного середовища визначає правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Пунктом а ч.1 ст.202 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища визначена компетенція центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища, зокрема, до компетенції вказаного органу, крім іншого, належить організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами-нерезидентами вимог законодавства, зокрема: про екологічну та радіаційну безпеку; про охорону атмосферного повітря; про поводження з відходами; щодо наявності дозволів, лімітів та квот на спеціальне використання природних ресурсів, дотримання їх умов.

Отже, контроль за охороною навколишнього природного середовища та використання природних ресурсів покладено на Держекоінспекцію та її територіальні органи. З цією метою вони в межах своїх повноважень та у визначеному законодавством порядку проводять перевірки, з-поміж іншого, суб`єктів господарювання на предмет дотримання вимог природоохоронного законодавства.

Відповідно до Закону України Про охорону атмосферного повітря від 16 жовтня 1992 року №2707-XIІ атмосферне повітря є одним з основних життєво важливих елементів навколишнього природного середовища. Так, закон спрямований на збереження та відновлення природного стану атмосферного повітря, створення сприятливих умов для життєдіяльності, забезпечення екологічної безпеки та запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище.

Частиною 5 ст.11 Закону України Про охорону атмосферного повітря визначено, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону господарська чи інші види діяльності, пов`язані з порушенням умов і вимог до викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря і рівнів впливу фізичних та біологічних факторів на його стан, передбачених дозволами, може бути обмежена, тимчасово заборонена (зупинена) або припинена відповідно до законодавства.

Суд зазначає, що за визначенням ст. 1 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» джерело викиду - об`єкт (підприємство, цех, агрегат, установка, транспортний засіб тощо), з якого надходить в атмосферне повітря забруднююча речовина або суміш таких речовин.

Згідно із положеннями ст. 10 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані: здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів; забезпечувати безперебійну ефективну роботу і підтримання у справному стані споруд, устаткування та апаратури для очищення викидів і зменшення рівнів впливу фізичних та біологічних факторів; здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік; заздалегідь розробляти спеціальні заходи щодо охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру і вживати заходів для ліквідації причин, наслідків забруднення атмосферного повітря; забезпечувати здійснення інструментально-лабораторних вимірювань параметрів викидів забруднюючих речовин стаціонарних і пересувних джерел та ефективності роботи газоочисних установок; забезпечувати розроблення методик виконання вимірювань, що враховують специфічні умови викиду забруднюючих речовин; використовувати метрологічно атестовані методики виконання вимірювань і повірені засоби вимірювальної техніки для визначення параметрів газопилового потоку і концентрацій забруднюючих речовин в атмосферному повітрі та викидах стаціонарних і пересувних джерел; здійснювати контроль за проектуванням, будівництвом і експлуатацією споруд, устаткування та апаратури для очищення газопилового потоку від забруднюючих речовин і зниження впливу фізичних та біологічних факторів, оснащення їх засобами вимірювальної техніки, необхідними для постійного контролю за ефективністю очищення, дотриманням нормативів гранично допустимих викидів забруднюючих речовин і рівнів впливу фізичних та біологічних факторів та інших вимог законодавства в галузі охорони атмосферного повітря; своєчасно і в повному обсязі сплачувати екологічний податок.

Виконання заходів щодо охорони атмосферного повітря не повинно призводити до забруднення ґрунтів, вод та інших природних об`єктів.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, суб`єкту господарювання, об`єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Колегія суддів відзначає, що відповідач отримував в порядку визначеної діючим законодавством процедури дозвіл Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №UA6523-І-0111 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, терміном дії на 7 років, до 18 квітня 2029 року та діяльність Товариства погоджувалась, зокрема, висновком державної санітарно-гігієнічної експертизи 02/2-314282 від 28 грудня 2011 року на об`єкт експертизи.

Доводи скаржника про те, що відповідач не має відповідних дозвільних документів на предмет проведення такої діяльності, колегія суддів не приймає до уваги, адже такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені судом першої інстанції.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що ч.1 ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав чинності 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ч.1 ст.50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Згідно зі ст. 282 ЦК України фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров`ю.

Фізична особа має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на достовірну інформацію про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її збирання та поширення. Діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, може бути припинена за рішенням суду. Фізична особа має право на безпечні для неї продукти споживання (харчові продукти та предмети побуту). Фізична особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, проживання, навчання тощо (стаття 293 ЦК України).

За змістом пунктів 21, 23 частини першої статті 20, частини третьої статті 55 Кодексу цивільного захисту України до завдань і обов`язків суб`єктів господарювання у сфері цивільного захисту належить, зокрема забезпечення виконання вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, а також виконання вимог приписів, постанов та розпоряджень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки; здійснення заходів щодо впровадження автоматичних засобів виявлення та гасіння пожеж і використання для цієї мети виробничої автоматики. Забезпечення пожежної безпеки суб`єкта господарювання покладається на власників та керівників таких суб`єктів господарювання.

У рішенні від 04 вересня 2014 року у справі «Дземюк проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що для того, щоб порушити питання за статтею 8 Конвенції, втручання, щодо якого скаржиться заявник, має безпосередньо впливати на його житло, приватне або сімейне життя та має досягти певного мінімального рівня.

Першочерговим є те, чи може забруднення довкілля, на яке скаржиться заявник, вважатися таким, що достатньо негативно впливає на користування зручностями його житла та якість його приватного і родинного життя (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Іван Атанасов проти Болгарії»).

Забруднення довкілля є одним з чинників, які впливають на стан здоров`я заявників, а отже - на їх можливість користуватися своїм житлом, вести приватне та сімейне життя (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі « Дубецька та інші проти України»).

Що стосується погіршення стану здоров`я, то важко відрізнити вплив екологічних ризиків від впливу інших відповідних факторів, таких як вік, професія або особистий спосіб життя. Також що стосується загального контексту довкілля, то немає сумнівів в тому, що сильне забруднення води та ґрунту може негативно вплинути на громадське здоров`я загалом та погіршити якість життя особи, але його фактичний вплив у кожному окремому випадку неможливо визначити у кількісному вираженні; «якість життя», власне, є суб`єктивною характеристикою, яка не піддається точному визначенню (рішення ЄСПЛ від 26 жовтня 2006 року у справі «Лєдяєва та інші проти Росії»).

У рішенні від 14 лютого 2012 року у справі «Харді та Мейл проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зробив висновок про те, що оцінка мінімального рівня є відносною та залежить від усіх обставин справи, таких як інтенсивність і тривалість шкідливого впливу та його фізичні чи психологічні наслідки. Також має братися до уваги загальний контекст довкілля. Не може бути небезпідставної скарги за статтею 8 Конвенції, якщо шкода, стосовно якої подаються скарги, є незначною у порівнянні з екологічними ризиками, притаманними життю в кожному сучасному місті. ЄСПЛ визнав, що потенційні загрози для довкілля, спричиненні облаштуванням та роботою двох терміналів для скрапленого природнього газу були достатньо тісно пов`язані з приватним життям та житлом заявника у розумінні статті 8 Конвенції, а тому стали підставою для застосування цього положення.

Колегія суддів наголошує, що, заявляючи про припинення діяльності відповідача, внаслідок якої погіршується її стан здоров`я, позивач не заявляє про застосування правових наслідків для позивача такого порушення з боку відповідача.

Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18)).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Суд першої інстанції, вірно з`ясувавши предмет позову, фактичні обставини справи, а також у повній мірі вивчивши надані докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не враховано чисельне порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства, колегія суддів не може прийняти до уваги, адже позивач, на доведення своїх вимог не надавала належних доказів цьому, як то, висновку експертизи з дослідження забруднення повітря на території її мешкання та не заявляла такого клопотання про призначення судом та проведення експертами такої експертизи, що потребує спеціальних знань в цій області дослідження, а, відтак, не скористалась своїм правом, передбаченим ст. 84 ЦПК України.

Усі посилання скаржника на письмові докази, які були досліджені судом першої інстанції та яким надана належна правова оцінка, не містять таких висновків, які б беззаперечно свідчили б про те, що станом на день подання позову до суду та в процесі розгляду цієї справи судом першої інстанції експертною установою встановлювалося б, зокрема, з таких документів, відповідне порушення з боку відповідача, яке безпосередньо впливає на стан здоров`я позивача.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що вимоги позивача є неефективним способом захисту без застосування наслідків таких порушень прав позивача, про що позивач не заявляла та підтверджень, що вона знаходиться на диспансерному обліку в медичному закладі з хронічним захворюваннями та регулярних оглядах: астма, гепатоз, процеси стаціонарного та амбулаторного лікування, експертний висновок причинного зв`язку захворювань позивачки з дією шкідливих речовин, що виділяються в процесі виробничої діяльності ТОВ «Поліколор», не надавала ані суду першої інстанції, про що вірно зазначено у рішенні суду, ані при розгляді її апеляційної скарги.

Окрім цього згідно практики Верховного Суду( постанова від 22 січня 2025 року у справі №279/4171/220) сам лише факт негативного впливу виробничої діяльності відповідачів на довкілля протягом вказаного періоду, за наявності всіх належних чинних дозвільних документів, не може бути підставою для припинення чи заборони здійснення такої діяльності. Будь-яке істотне втручання держави у право чи діяльність повинно відповідати легітимній меті та бути співмірним із застосованими заходами, тому застосування найсуворішої санкції до відповідачів у вигляді заборони здійснювати господарську діяльність (чи припинення діяльності) можливе у разі, коли заходи адміністративного впливу компетентного органу ігноруються і взагалі не виконуються суб`єктом господарювання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування, передбачені положеннями ст. 376 ЦПК України, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мелень-Забрамна Ольга Мар`янівна залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 16 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна