КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/6367/13-ц

24 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Максюти Юлії Володимирівни на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року, постановлену під головуванням судді Головко Ю.Г. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, стягувач ТОВ «Фішерр», -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на дії/бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з Реєстру прав власності на нерухоме майно, скаржнику стало відомо, що на усе його майно накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі Постанови про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_1 від 05.12.2014 року.

Скаржником одразу ж було направлено заяву про зняття арешту з нерухомого майна, так як на сьогоднішній день у ОСОБА_1 відсутні будь-які виконавчі провадження та про існування даного арешту ОСОБА_1 не відомо, так як його мало бути знято ще в 2016 році. При цьому, при подачі заяви про зняття арешту скаржник надав відповідачу пояснення та документи, які доводять, що арешт мав бути знятий ще при закритті виконавчого провадження.

04.11.2024 ОСОБА_1 отримав лист від Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. З листа вбачається, що арешт на майно ОСОБА_1 було накладено в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 відкритого на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц від 20.10.2014, що виданий Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором № 2007-112/БС від 31.10.2007 виконавчий лист виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30.09.2014.

12.01.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (чинного на дату винесення постанови). Виконавче провадження № НОМЕР_1 - закрито, також ОСОБА_1 повідомлено, що матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання. При цьому зазначеним листом ОСОБА_1 повідомлено, що арешт може бути знятий тільки за рішенням суду, оскільки у відповідача відсутні підстави для зняття арешту з майна-боржника.

З огляду на вище викладене просив суд визнати протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ щодо не зняття арешту з майна боржника та зобов`язати зняти арешт.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 задоволено.

Постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.12.2014 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20.10.2014 - скасовано.

Не погоджуючись з ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року, 15 січня 2025 року представник Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Максюта Юлія Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції застосував норму права без урахування висновків, зокрема викладених у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61- 26969св18) зазначено, що «повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Вказує на те, що частиною другою статті 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення(поновити порушене право заявника), однак скаржник в прохальній частині скарги зазначає про прийняття рішення про зняття арешту з усього майна.

21 березня 2025 року до Київського апеляційного суду від скаржника надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

В судове засідання з`явився представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Смирнова Е.Г., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Представник стягувача ТОВ «Фішер» Калініченко В.В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 грудня 2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. було винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП № НОМЕР_1). Зазначену постанову було винесено на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц.

Відповідно до Реєстру прав власності на нерухоме майно, на усе майно ОСОБА_1 накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_1 від 05.12.2014.

Скаржником направлено заяву про зняття арешту з нерухомого майна, оскільки у ОСОБА_1 відсутні будь-які виконавчі провадження та про існування даного арешту йому не було раніше відомо. При подачі заяви про зняття арешту ОСОБА_1 надав відповідачу пояснення та документи, які доводять, що арешт мав бути знятий ще при закритті виконавчого провадження.

Зазначив, що виконавчий лист № 757/6367/13-ц від 20.10.2014 виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30.09.2014року, яке в подальшому ухвалою Верховного Суду України від 21.01.2015 року скасовано, а справу передано па новий розгляд до суду першої інстанції.

12.01.2016 року виконавче провадження було завершено, проте, арешт знято не було.

Після скасування спірного рішення справу було розглянуто повторно та в результаті нового розгляду 17.01.2017 року Апеляційним судом міста Києва винесено остаточне рішення у справі № 757/6367/13-ц, на підставі якого 10.02.2017 року Печерським районним судом міста Києва видано новий виконавчий лист № 757/6367/13-ц.

В результаті 23.10.2017 року відкрито нове виконавче провадження № НОМЕР_2 та накладено новий арешт. В 2021 році зазначений виконавчий лист було визнано таким, що не підлягає виконанню за виконанням рішення суду. На сьогоднішній день дане виконавче провадження завершено та арешт від 23.10.2017 року скасовано.

У відповідь ОСОБА_1 отримав лист Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.07.2024 року, яким повідомлено, що з автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно ОСОБА_1 . Зазначена постанова видана в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, відкритого на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц від 20.10.2014, який виданий Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором № 2007-112/БС від 31.10.2007 виконавчий лист виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30.09.2014.

12.01.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на дату винесення постанови). ОСОБА_1 повідомлено, що матеріали виконавчого провадження були знищені за закінченням терміну зберігання.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 та скасовуючи постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 грудня 2014 року, суд першої інстанції посилався на те, що відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника, а тому на думку суду першої інстанції, є підставою для задоволення скарги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За вимогами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження» регулює випадки, коли арешт з майна та коштів боржника знімається постановою державного виконавця чи постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Частиною четвертою цієї статті передбачено вичерпний перелік підстав для зняття арешту у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, і повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, не є такою підставою.

Частиною п`ятої наведеної статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

У статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. було винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП № НОМЕР_1). Зазначену постанову було винесено на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц.

12.01.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, на момент повернення виконавчого листа стягувачу, у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Станом на дату звернення із цією скаргою до суду, виконавчий лист відносно скаржника на виконанні не перебував, а рішення на підставі якого було видано саме цей виконавчий лист - скасовано.

Як вбачається з відповіді заступника директора Департаменту- начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням трирічного строку зберігання.

В матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що після повернення виконавчого документа і до дня розгляду цієї справи у суді першої інстанції органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання рішення відносно боржника.

Отже, стягувач не ініціював продовження виконавчих дій, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, тому збереження більше 9 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

Крім того, виконавчий лист № 757/6367/13-ц від 20.10.2014 року виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30.09.2014 року, яке в подальшому ухвалою Верховного Суду України від 21.01.2015 року скасовано, а справу передано па новий розгляд до суду першої інстанції.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 липня 2023 року у справі №761/687/14 (провадження №61-5887св23).

Виконавцем не доведено суду підстав збереження арешту, накладеного на майно скаржника у 2014 році (наявність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також будь-які відомості стосовно рішення про стягнення виконавчого збору за рішенням, яке скасоване Верховним Судом України).

Отже, наведене свідчить про відсутність з боку стягувача претензій до боржника ОСОБА_1 з виконання виконавчого листа від 20.10.2014 року та є підставою для скасування наявного арешту щодо майна останнього.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для збереження арешту на майно скаржника.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Максюти Юлії Володимирівни.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Максюти Юлії Володимирівни залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2025 року

Головуючий: Судді: