П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 361/5126/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/966/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Радзівіл А.Г. 22 червня 2021 року в м. Бровари, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В

У липні 2019 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку від 04 жовтня 2018 року, позначеного літерою «А-1», загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40.8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами: погріб - «В», гараж - «Д», вбиральня - «Е», літній душ - «Ж», колодязь - «К», огорожа - «N», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Лазаревою Валентиною Павлівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2124, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення 1/4 частини житлового будинку, позначеного літерою «А-1», загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами: погріб - «В», гараж - «Д», вбиральня - «Е», літній душ - «Ж», колодязь - «К», огорожа - «N», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3 .

Свій позов обґрунтовувала тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2013 року, посвідченого Державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавською В.В., спадкова справа № 252/2013, № в реєстрі 1-5305., ОСОБА_2 є власником 3/4 частин житлового будинку з відповідними надвірними будівлями під АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_3 був власником житлового будинку з відповідними надвірними будівлями під АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2012 року, посвідченого Державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавською В.В., спадкова справа № 296/2012, № в реєстрі 1-3322.

Житловий будинок з відповідними надвірними будівлями під АДРЕСА_1 позначений на плані літерою «А-1» загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., надвірні будівлі: погріб «В», гараж «Д», вбиральня «Н», літній душ «Ж», колодязь «К», огорожа «N», що підтверджується правовстановлюючими документами та технічним паспортом.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2019 року у справі №361/3847/18 припинено право власності ОСОБА_3 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на частку в спільному майні, а саме: 1/4 частину житлового будинку, позначеного літерою «А-1», загальною площею 66,6 кв.м. житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами: погріб - «В», гараж - «Д», вбиральня - «Е», літній душ - «Ж», колодязь - «К», огорожа - «N», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 52137 (п'ятдесят дві тисячі сто тридцять сім) гривень 34 копійки.

Визнано за ОСОБА_2 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на частину житлового будинку, позначеного літерою «А-1», загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами, внаслідок припинення на вказану частку права власності ОСОБА_3 . Стягнуто із ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 , в зв`язку із припиненням права власності грошові кошти у сумі 52137 (п`ятдесят дві тисячі сто тридцять сім) гривень 34 копійки, які знаходяться на депозитному рахунку Броварського міськрайонного суду Київської області.

15 травня 2019 року позивач звернулася до Державного реєстратора за для реєстрації визнаного за нею права власності на 1/4 частину житлового будинку, позначеного літерою «А- 1», загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, отримала відмову в реєстрації права власності, так як 04 жовтня 2018 року на підставі укладеного між відповідачем ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_1 , договору дарування, право власності на частину житлового будинку перейшло до ОСОБА_1 .

Так, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 20 травня 2019 року, дійсно з`ясувалося, що на момент звернення до суду з позовними вимогами щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, належним відповідачем у справі та власником частини житлового будинку був ОСОБА_3 . Однак, в період розгляду справи по суті у Броварському міськрайонному суді Київської області, без будь-якого повідомлення позивача та співвласника ОСОБА_2 , останній подарував своїй дружині ОСОБА_1 частину житлового будинку.

Про перехід права власності позивачу не було відомо та й не могло бути відомо, адже для укладення договору дарування не потрібна згода співвласника, що надало можливості ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_1 , які були обізнані про розгляд справи вчинити недобросовісно та зробити дії, що наразі стали підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою.

Позивач зазначає, що договір дарування частини житлового будинку, порушує публічний порядок, є фіктивним правочином, таким, що перешкоджає виконанню рішення суду, та частина житлового будинку була предметом спору, про що відповідачу було достовірно відомо.

Заочним рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування - задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування частини житлового будинку від 04 жовтня 2018 року, позначеного літерою «А-1», загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами: погріб - «В», гараж - «Д», вбиральня - «Е», літній душ - «Ж», колодязь - «К», огорожа - «N», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого Приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Лазаревою Валентиною Павлівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2124, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення 1/4 частини житлового будинку, позначеного літерою «А-1», загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами: погріб - «В», гараж - «Д», вбиральня - «Е», літній душ - «Ж», колодязь - «К», огорожа - «N», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3 .

Рішення суду мотивовано тим, що сторони правочину - договору дарування є подружжям, вчинили його за для уникнення виконання рішення суду, відчуження відбулося у прихований спосіб, тобто укладено саме договір дарування, адже будь яке інше відчуження мало б відбуватися зі згоди позивача.Тобто дії сторін правочину є навмисними та такими, що направлені на невиконання рішення суду, є такими, що мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним та підтверджений відповідними доказами, а тому підлягає задоволенню.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2021 року (т.2 а.с.45-49).

Не погодилась із вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що прийнято із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невірним тлумаченням норм діючого законодавства, з порушенням її права на справедливий суд.

Представник відповідача вказує на те, що суд в оскаржуваному рішенні встановив, що дії сторін правочину є навмисними та такими, що направлені на невиконання рішення суду, однак жодного рішення суду на момент укладення спірного договору дарування не було, а також не було судового спору, в якому вона була стороною, а для визначення правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Також суд встановив, що дії сторін оспорюваного правочину є такими, що мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, однак такий висновок не підтверджений жодними доказами, адже сторони мали єдину ціль, яка визначена договором дарування - це дарування частки будинку і ніяких заборон чи перешкод для цього не було.

Крім того, у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, але суд не встановив, що дарунок не був переданий їй, як обдарованій.

Таким чином, на думку відповідача має місце не правильне застосування норм матеріального права. Так, тлумачення ст. 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

При ухвалені оскаржуваного рішення суд не врахував висновків, щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Представник також зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в перегляді заочного рішення, порушив принцип змагальності сторін, який закріплений в п. 4 ч. 3 ст. 5 ЦПК України.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача - адвокат Шейко В.В. вказує на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Хоменко І.М. в день судового засідання 09 квітня 2025 року засобами електронної пошти було подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване його зайнятістю в іншому судовому засіданні, а саме в Броварському районному суді Київської області.

Клопотання про відкладення розгляду справи представника відповідача ОСОБА_1. є повторним, оскільки 12 лютого 2025 року за його клопотанням розгляд справи був відкладним.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.

З огляду на це, зайнятість представника в іншому засіданні не може вважатися поважною причиною повторної неявки сторони відповідача в суд апеляційної інстанції, де здійснюється перегляд справи саме за апеляційною скаргою цього відповідача. Причини особистої неявки відповідача ОСОБА_1 суду повідомлені не були.

Колегія суддів враховує, що стороною відповідача наведені доводи в апеляційній скарзі, які і становлять предмет і межі даного розгляду, підстав для визнання причин неявки поважними не має, тривалість перебування справи в провадженні апеляційного суду, а тому вважає, що неявка сторони відповідача ОСОБА_1 , згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Відповідач ОСОБА_3 неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи апеляційним судом, проте всі судові повідомлення були повернуті поштовим відділенням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України).

У ч.ч. 1,3 ст. 131 ЦПК України зазначено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Враховуючи наведені норми процесуального права відповідач ОСОБА_3 є належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, а тому його неявка згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Стороною позивача, а саме представником позивача - адвокатом Шейко В.В., також було подано клопотання про відкладення розгляду справи з підстав її перебування на лікуванні. Вказана представником позивача причина безумовно є поважною причиною її неявки в судове засідання. Проте причини неявки позивача у справі, суду не були повідомлені.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц вказав на те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів враховує, що стороною позивача наведені доводи у відзиві на апеляційну скаргу, тривалість перебування справи в провадженні апеляційного суду, а тому вважає, що неявка сторони позивача, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, також не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

В порядку ч.ч. 4,5 ст. 269 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04 грудня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавською В.В., спадкова справа № 252/2013, № в реєстрі 1-5305, ОСОБА_2 є власником 3/4 частин житлового будинку з відповідними надвірними будівлями під АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14).

Право власності позивача зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 травня 2019 року (т.1 а.с.29).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області у спадковій справі за № 296/2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3322, ОСОБА_3 належить частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями під АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15).

З технічного паспорту вбачається, що будинок позначений на плані літерою «А-1» є загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями: погріб «В», гараж «Д», вбиральня «Е», літній душ «Ж», колодязь «К», огорожа «N» (т.1 а.с.16-18).

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2019 року у справі № 361/3847/18 задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майна, визнання права власності на майно та стягнення грошової компенсації.

Припинено право власності ОСОБА_3 на частку в спільному майні, а саме: частину житлового будинку, позначеного літерою «А-1», загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами: погріб - «В», гараж - «Д», вбиральня - «Е», літній душ - «Ж», колодязь - «К», огорожа - «N», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 52137 (п`ятдесят дві тисячі сто тридцять сім) гривень 34 копійки.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, позначеного літерою "А-1", загальною площею 66,6 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та спорудами: погріб - «В», гараж - «Д», вбиральня - «Е», літній душ - «Ж», колодязь - «К», огорожа - «№», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок припинення на вказану частку права власності ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у зв`язку із припиненням права власності грошові кошти у сумі 52137 (п`ятдесят дві тисячі сто тридцять сім) гривень 34 копійки, які знаходяться на депозитному рахунку Броварського міськрайонного суду Київської області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704, 80 грн (т.1 а.с.21-27, 186-192).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень провадження у справі №361/3847/18 було відкрито ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2018 року. Рішення від 02 квітня 2019 року в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось.

Разом з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 був обізнаний про провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майна, визнання права власності на майно та стягнення грошової компенсації.

Так з ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2018 року у справі № 361/40/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення у житлове приміщення вбачається, що представник відповідача Шейко В.В. заявила клопотання про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що до Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_2 поданий позов до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, провадження у якій не відкрито. Представник позивача Хоменко І.М. заперечував проти цього клопотання. Цією ухвалою суд відмовив у зупиненні провадження у справі (т.1 а.с.184).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2019 року у справі № 361/40/18 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення у житлове приміщення залишений без розгляду (т.1 а.с.185).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 травня 2019 року право власності на частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями під АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.28).

Так, 04 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір дарування частки житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Лазарєвою В.П., зареєстровано в реєстрі за № 2124.

У п. 5 договору зазначається, що дарувальник, гарантує, що предмет договору на момент укладення цього договору нікому іншому не проданий, іншим способом не відчужений, під заставою, у тому числі податковою, забороною (арештом) не перебуває, в найм (оренду) не зданий, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесений, знаходиться у стані, придатному для використання його за цільовим призначенням (т.1 а.с.129).

Із матеріалів документів, на підставі яких посвідчено договір дарування від 04 жовтня 2018 року, вбачається, що сторони договору ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час укладення договору перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, серії НОМЕР_1 від 21 вересня 2001 року (т.1 а.с.133-138).

17 липня 2019 року та 17 жовтня 2019 року в межах справи, що переглядається, судом першої інстанції було застосовано захід забезпечення позову у вигляді заборони відчуження частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями під АДРЕСА_1 (т.1 а.с.41-42, 95-96).

В силу ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Аналогічне положення міститься у ст.18 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Конституційний Суд України у рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) вказав на заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, що сформульовано на розвиток припису частини першої ст. 68 Конституції України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 ЦК України за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Положеннями ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших різних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 725/4816/19 роз`яснив, що положення про переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, стосується лише договору купівлі-продажу майна. Отже, на договір дарування положення статті 362 ЦК України не поширюються.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу і на необхідності врахування судами принцип добросовісності учасників цивільних правовідносин.

Так, у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 наведено наступний правовий висновок.

Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц вказано на те, що розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред'явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов'язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З наведених обставин справи вбачається, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 виник спір щодо частки нерухомого майна, яке було отримано ними в порядку спадкування, що вбачається з ініційованих ними судових проваджень.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2019 року у справі № 361/3847/18 припинено право власності відповідача ОСОБА_3 на частку в спільному майні, визнано за позивачем право власності на цю частину житлового будинку та призначено стягнення компенсації за цю частину майна з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 . Провадження у цій справі було відкрито ухвалою суду від 27 серпня 2018 року.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що станом на 23 липня 2018 року відповідач ОСОБА_3 був обізнаний про вказане провадження, оскільки його представник був присутнім при вирішенні клопотанням про зупинення провадження у справі № 361/40/18 до розгляду вказаної вище справи.

Слід також звернути увагу на участь тих самих представників сторін у розгляді справи № 361/40/18 і у справі, що становить предмет даного перегляду, а саме інтереси ОСОБА_3 представляв Хоменко І.М. , який у цій справі представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 , а інтереси ОСОБА_2 представляла Шейко В.В.

04 жовтня 2018 року між відповідачами був укладений договір дарування спірної частини житлового будинку. Сторони цього оспорюваного договору на момент його вчинення були подружжям.

У зв`язку з цим твердження відповідача ОСОБА_1 про відсутність, на час укладення оспорюваного договору, судового провадження слід визнати необґрунтованим, оскільки провадження у справі №361/3847/18 вже було відкрито і сторона відповідача була обізнана про ініціювання такого спору.

Слід також звернути увагу на те, що рішення суду про припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на частку в спільному майні ухвалено 02 квітня 2019 року і з урахуванням встановлених обставин щодо обізнаності сторони відповідача про ініціювання цього провадження, з того часу дій щодо його перегляду в порядку визначеному процесуальним законом вчинено не було. Натомість саме під час цього провадження відповідачем ОСОБА_3 вчинені дії щодо відчуження спірного майна на користь дружини ОСОБА_1 шляхом укладення договору дарування, на який не поширюються положення статті 362 ЦК України щодо переважного права покупця співвласника майна, що перебуває у спільній власності.

В доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 вказує про недоведеність позивачем обставин відсутності передачі предмету договору від однієї до іншої сторони договору. Разом з тим відповідач ОСОБА_1 вказуючи на ці обставини також не надає жодних доказів вчинення таких дій. При цьому слід зазначити, що сама по собі реєстрація прав нового власника не є тому підтвердженням, оскільки вона здійснюється одразу після укладення договору. Будь-яких інших доказів на підтвердження виконання умов договору дарування в частині передачі майна суду представлено не було, а з урахуванням наявності спору про вселення відповідача ОСОБА_3 більш вірогідним вбачається відсутність здійснення відповідних дій.

З урахуванням наведених вище обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку сторони правочину - договору дарування подружжя вчинили його за для уникнення виконання рішення суду, відчуження відбулося у прихований спосіб, тобто укладено саме договір дарування, адже будь яке інше відчуження має відбуватися зі згоди позивача. Тобто дії сторін правочину є навмисними та такими, що направлені на невиконання рішення суду, є такими, що мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Таким чином, у справі, що переглядається доведеним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для уникнення виконання рішення суду про припинення права власності відповідача ОСОБА_3 ; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори дарування є фіктивним, тобто вчиненими на шкоду позивачу.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як вчинений з порушенням принципів добросовісності відноситься: момент вчинення договорів (04 жовтня 2018 року, тобто після звернення позивача до суду з позовом у справі №361/3847/18); контрагент, з яким відповідач вчинив оспорюваний договір (член родини); вид договору - договір дарування, на який не поширюються положення ст. 362 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання судового рішення, яке набрало законної сили і відповідно є обов`язковим до виконання. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини після пред'явлення до нього позову співвласником майна про припинення права власності, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки укладення такого договору дарування направлено на унеможливлення виконання рішення суду.

У зв`язку з цим посилання відповідача ОСОБА_1 на не правильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з посиланням суду першої інстанції на те, що 17 липня 2019 року та 17 жовтня 2019 року у цій справі були застосовані заходи забезпечення позову у вигляді заборони на відчуження спірної частки, відповідач ОСОБА_3 незважаючи на вищенаведене 04 жовтня 2019 року уклав договір дарування частини житлового будинку, оскільки як вбачається з матеріалів справи спірний договір був укладений 04 жовтня 2018 року, тобто до застосування судом заходів забезпечення позову, тому вказана обставина не може бути прийнята до уваги суду в якості однієї з підстав визнання договору фіктивним. У зв`язку з цим колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в його мотивувальній частині.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, вказавши що дії сторін правочину є навмисними та такими, що направлені на невиконання рішення суду та застосування наслідків недійсності правочину, як похідних. Проте судом першої інстанції зроблений помилковий висновок про вчинення оспорюваного правочину під час дії заходів забезпечення позову. У зв`язку з цим апеляційна скарга подана відповідачем ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково.

Отже сукупність досліджених апеляційним судом обставин справи, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що не всі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, а тому апеляційний суд усуваючи вказаний недолік судового розгляду вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В порядку ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положення частини 13 цієї норми законодавства вказують на те, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, за відсутності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати понесені відповідачем ОСОБА_1 на стадії апеляційного перегляду справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук