ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 161/13011/23

провадження № 61-5082св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Транс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 11 грудня 2023 року у складі судді Олексюка А. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

28 липня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» (далі - ТОВ «Вест Транс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Позов з урахуванням заяви про зміну його підстав мотивований тим, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

10 листопада 2011 року у справі № 2-7842/11 стягнено з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі -

ПАТ «Брокбізнесбанк») 2 552 956,92 грн заборгованість за кредитним договором від 07 серпня 2007 року № 486/07 і 1 820,00 грн судових витрат.

22 березня 2017 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» і ТОВ «Вест Транс» укладено договір про відступлення права вимоги № 148, за умовами якого до ТОВ «Вест Транс» перейшло право вимоги за кредитним договором від 07 серпня

2007 року № 486/07.

Позивач вказував, що ОСОБА_1 вказане рішення суду не виконала,

у зв`язку з чим на підставі статті 625 ЦК України позивач як стягувач

(з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 23 вересня 2023 року) за період з 11 квітня 2017 року до 30 червня 2019 року має право на 3 % річних

у розмірі 152 656,78 грн, а також інфляційні втрати за період з 11 квітня

2017 року до 31 травня 2019 року в розмірі 643 803,78 грн.

ТОВ «Вест Транс» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь інфляційні втрати в розмірі 643 803,78 грн і 3 % річних в розмірі 152 656,67 грн, а всього 796 460,45 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня

2023 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вест Транс» інфляційні втрати

в розмірі 398 229,38 грн за період з 11 квітня 2017 року до 31 травня

2019 року і 3 % річних в розмірі 94 426,86 грн за період з 11 квітня 2017 року до 30 червня 2019 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що наявність судового рішення щодо задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Визначаючи розмір інфляційних втрат і 3 % річних із суми тіла (простроченого тіла) кредиту, суд виходив із того, що 3 % річних та інфляційні втрати на суму відсотків, неустойку і суму судового збору не нараховується.

Постановою Волинського апеляційного суду від 05 березня 2024 року апеляційні скарги ТОВ «Вест Транс» і ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня

2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційні скарги без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

08 квітня 2024 року представник ТОВ «Вест Транс» - Кондратюк В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2024 року в частині відмови

в задоволенні позову й ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення

з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вест Транс» 245 574,40 грн інфляційних втрат

і 58 229,81 грн 3 % річних.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про те, що стягнена рішенням суду прострочена заборгованість за відсотками в сумі

588 470,94 грн є нарахуванням на суму боргу, не відповідають змісту та призначенню самих відсотків за користування кредитом та суперечать чинному законодавству і судовій практиці Верховного Суду. Вказує, що частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на суму прострочених, тобто несплачених в строк, процентів, неустойки і судового збору, стягнених рішенням суду.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі

№ 913/11/18, від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі

№ 758/1303/15-ц, від 06 червня 2019 року у справі № 916/90/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

29 квітня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Фактичні обставини справи

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

10 листопада 2011 року у справі № 2-7842/11 стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» 2 552 956,92 грн заборгованості за кредитним договором від 07 серпня 2007 року № 486/07, з яких: 1 124 649,36 грн - несплачена основна сума кредиту, 455 625,97 грн - прострочений основний борг, 588 470,94 грн - прострочена заборгованість за відсотками,

384 210,65 грн - неустойка і 1 820,00 грн судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні № 36454602 стосовно примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 10 листопада 2011 року у справі за позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме АТ «Брокбізнесбанк» на ТОВ «Вест Транс».

Постановою Волинського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у справі

№ 2-7842/11 у задоволенні заяви ТОВ «Вест Транс» про поновлення строку пред?явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа відмовлено.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня

2023 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, у справі № 161/11703/22 стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вест Транс» 3 % річних в розмірі 118 975,25 грн та інфляційні втрати у розмірі 322 862,60 грн (на стягнену у справі № 2-7842/11 заборгованість за тілом кредиту за період з 22 серпня 2019 року до 23 лютого 2023 року).

Рішення місцевого суду,з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що відповідач не виконує рішення суду, тому відповідно до статті 625 ЦК України позивач як кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку

3 %річних та інфляційних втрат до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат необхідно взяти основну заборгованість, яка стягнена судом саме за тілом кредиту в розмірі 1 580 275,33 грн (1 124 649,36 грн - несплачена основна сума кредиту + 455 625,97 грн - прострочений основний борг), оскільки нарахування 3 % річних та інфляційних втратна договірні відсотки і пеню, які також були стягнені рішенням суду, чинним законодавством не передбачено. Договірні відсотки за користування кредитними коштами не є грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 ЦК України, а є винагородою кредитора за правомірне користування боржником позикою (кредитом) згідно з нормами статей 536, 1048 ЦК України.

Крім того, неустойка у формі пені є одним із способів забезпечення виконання зобов`язання (стаття 549 ЦК України), тобто також не входить до складу основного зобов`язання, і за правилами статті 625 ЦК України на неї не можуть нараховуватися 3 % річних та інфляційні втрати.

Постановою Верховного Суду від 31 липня 2024 року касаційну скаргу

ТОВ «Вест Транс» задоволено частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2023 рокута постанову Волинського апеляційного суду від 06 липня 2023 року

в частині розміру стягнених 3 % річних та інфляційних втрат змінено, збільшено розмір стягнення 3 % річних з 118 975,25 грн до 192 343,20 грн,

а інфляційних втрат - з 322 862,60 грн до 521 960,88 грн.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат взяв за основну заборгованість лише за тілом кредиту у розмірі

1 580 275,33 грн (1 124 649,36 грн - несплачена основна сума кредиту +

455 625,97 грн - прострочений основний борг) та не врахував, що у цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування частини другої статті 625 ЦК України.

В матеріалах справи немає будь-яких доказів виконання відповідачем зазначеного рішення суду. Таку обставину сторони не заперечували.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії,

а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають

з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження

№ 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі

№ 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають

з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі

№ 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року

у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання

і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає

у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу

з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Установивши, що рішення суду відповідач не виконав, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про наявність у позивача права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Разом з тим суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат взяв основну заборгованість лише за тілом кредиту та не врахував, що в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня

2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23) за позовом ТОВ «Вест Транс» до ОСОБА_1 , про стягнення 3 % річних

і інфляційних втрат.

За таких обставин суди попередніх інстанцій зробили неправильний висновок про те, що 3 % річних та інфляційні втрати на суму відсотків за користування кредитом, неустойку і суму судового збору, які стягнені судовим рішенням, не нараховуються.

У постановах від 10 та від 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та

№ 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від

30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від

13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд

у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає

у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року

у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, наведеного не врахував, а тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Установлення зазначених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення цього спору.

Суд касаційної інстанції не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня 2024 рокускасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня

2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 березня

2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов