Справа № 346/5596/24
Провадження № 2/346/362/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Урбанович І.Д.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Атаманюка В.М.

представника третьої особи Знайди В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим адвокатом Атаманюком Володимиром Михайловичем, до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявлять самостійних вимог: виконавчий комітет Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком неповнолітніх дітей,-

в с т а н о в и в:

свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що позивач проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , за час якого у них народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через різні характери та погляди на життя сторони припинили спільне проживання та понад 6 років разом не проживають та не підтримують жодних відносин. Впродовж цього часу позивач самостійно виховує та матеріально утримує своїх неповнолітніх синів, натомість їхня, як відомо позивачу, більше двох років проживає за кордоном та з 2021 року перебуває зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Спілкування із синами відповідач не підтримує, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, не бере участь в їхньому вихованні та матеріальному утриманні; із заявою до суду про стягнення аліментів з неї на утримання дітей позивач не звертався. Згідно з долученими фототаблицями, вихованням дітей займається виключно позивач, який відвідує шкільні заходи, в яких вони беруть участь, батьківські збори, цікавиться їхньою успішністю та поведінкою, проводить із ними багато часу, спільно відпочивають у кафе, гуляють, відвідують різноманітні свята.

За таких обставин існує необхідність у встановленні факту самостійного виховання позивачем неповнолітніх дітей для захисту їхніх прав та інтересів, та щоб позивач, як батько, міг вирішувати будь-які юридичні питання та формальності відносно дітей, зокрема, представляти їхні інтереси та вчиняти будь-які інші правочини без участі їхньої матері. Крім того, в майбутньому в нього може виникнути необхідність оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, вирішення питань щодо їхнього переміщення без документального оформлення згоди матері, а також для реалізації своїх прав як особи, яка самостійно виховує дітей, зокрема, але не виключено, прав, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Тому представник позивача просить встановити факт самостійного виховання та матеріального утримання позивачем його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

05.03.2025 року представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 подала до суду письмові пояснення, в яких вказала, що виховання у сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини та на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. За невиконання або неналежне виконання цих обов`язків батьки дітей можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності. У зв`язку з відсутністю належних доказів, встановити наявність фактів щодо належного утримання позивачем, виховання та участі у житті неповнолітніх дітей не вбачається можливим. Сприяння відновленню відносин та емоційного контакту дітей особисто з батьком чи матір`ю має переважати над намаганням одного з батьків обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з іншими. Також звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з метою забезпечення оборони держави оголошено загальну мобілізацію. Станом на час розгляду справи дія правового режиму воєнного стану та проведення загальної мобілізації триває. Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Ймовірне небажання позивача виконувати свій конституційний обов`язок під час загальної мобілізації та захисту незалежності України не повинно та не може шкодити інтересам його неповнолітніх дітей. Тому представник вказаної третьої особи просить установити, що будь-якої корисливої чи іншої зацікавленості у визнанні утримання та самостійного виховання щодо неповнолітніх дітей у позивача немає, його намір відповідає вимогам законодавства, моральним засадам суспільства та провадиться у найкращих інтересах дітей, а також витребувати з органу опіки та піклування рішення про встановлення способу участі матері ОСОБА_2 щодо вказаних дітей у їх вихованні та спілкуванні, та зобов`язати позивача надати докази на підтвердження факту її ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо цих дітей (а.с. 78-79).

Позивач та його представник адвокат Атаманюк В.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних в позовній заяві, просять ці вимоги задовольнити. Позивач вказав, що після припинення спільного проживання з відповідачем, спочатку діти проживали з нею, а з 2022 року вони повністю перебувають на його утриманні. Він регулярно відвідує шкільні збори, забезпечує дітей одягом, продуктами харчування, дає кишенькові кошти, а їхня матір участі в їх вихованні та утриманні не бере. Також вказує, що боїться, щоб його не забрали на війну, оскільки дітей немає на кого залишити.

Представник третьої особи - виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради Знайда В.М. в судовому засіданні вказав, що вказане питання було предметом розгляду на засідання комісії з питань захисту прав дітей, а згодом на засіданні виконавчого комітету, за результатами розгляду якого складено висновок про доцільність встановлення факту самостійного виховання позивачем своїх неповнолітніх дітей, який він підтримує в повному обсязі, а також в процесі його підготовки проводились бесіди з дітьми, директором школи, медичними працівниками, здійснювався виїзд за місцем проживання позивача.

Представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_3 в судове засідання не з`явилась, в поданих поясненнях просила розгляд справи проводити в її відсутності ( а.с. 78-79 ).

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності та не подала відзив на позов.

Відповідно до ч. 6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на строк не більш як на десять днів, тобто до 30.04.2025 року з дня закінчення розгляду справи 24.04.2025 року.

Суд, заслухавши вказаних учасників, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Згідно з даними свідоцтв про народження сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7, 9).

Факт реєстрації місця проживання вказаних дітей за адресою реєстрації місця проживання позивача в АДРЕСА_1 , стверджується даними витягів з реєстру територіальної громади №2024/006336384 від 30.05.2024 року, №2022/001570935 та №2022/001570948 від 30.11.2022 року, виданих Печеніжинською територіальною громадою ( а.с. 6, 8, 10 ).

У відповідності до довідки №143, виданої 30.05.2024 року Молодятинським старостинським округом Печеніжинської селищної ради, до складу сім`ї позивача за вищевказаною адресою входять: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (сини ( а.с. 12 )).

03.03.2021 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_9 », що стверджується даними копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 03.03.2021 року, актовий запис № 106 від 03.03.2021 року (а.с. 17).

Відповідно до довідки, виданої 11.06.2024 року Молодятинською гімназією Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, батько неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1 систематично і регулярно бере активну участь у вихованні дітей, відвідує загальношкільні та класні батьківські збори, цікавиться їхньою успішністю та поведінкою, мама дітей не бере участі у цьому ( а.с. 13 ).

Згідно з даними довідки №37/2024, виданої 25.06.2024 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області, ОСОБА_1 не звертався до вказаного суду із заявою про стягнення аліментів в період з грудня 2023 року по травень 2024 року на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ( а.с. 14 ).

У відповідності до копії довідки, виданої ФОП ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , 10.11.2012 року, проходить навчання з програмування на курсах Logika з квітня 2024 року ( а.с. 15 ).

Відповідно до листа КНП Коломийський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Коломийської районної ради ЦНП КРЦ ПМСД КРР №289/01-05/01 від 27.06.2024 року, згідно з інформацією наданою завідувачем амбулаторії загальної практики сімейної медицини смт. Печеніжин ОСОБА_11 , діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не мають підписаних декларацій із сімейним лікарем АЗПСМ смт. Печеніжин. Згідно із записом в електронній системі охорони здоров`я, діти задекларовані у Віньковецькому центрі первинної медико-санітарної допомоги лікарем ОСОБА_12 . Батько дітей ОСОБА_1 єдиний раз звертався з дітьми до лікаря АЗПСМ смт. Печеніжин ОСОБА_13 в березні 2024 року з приводу їхнього захворювання. В травні 2024 року ОСОБА_1 звертався до лікаря ОСОБА_13 з проханням задекларувати дітей, але у зв`язку з тим, що діти зареєстровані на телефон матері, який є недоступним (мати давно виїхала за кордон), провести перереєстрацію дітей не вдалося,батько вирішив дочекатися приїзду матері, після чого провести декларування. Мати дітей ОСОБА_7 до лікаря в амбулаторію жодного разу не з`являлася і станом здоров`я дітей не цікавилася ( а.с. 16 ).

Згідно з даними копії акту № 54 обстеження матеріально-побутових умов від 10.07.2024 року за місцем проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зареєстрований та спільно проживає із синами ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В будинку створено всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку дітей ( а.с. 11 ).

В матеріалах даної справи також міститься копія рішення виконавчого комітету Печеніжниської селищної ради №25 від 11.02.2025 року, яким затверджено висновок про доцільність встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 127 ). У висновку вказано, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає з дітьми в АДРЕСА_1 ; матір дітей ОСОБА_14 перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловікам, спілкування з дітьми не підтримує, не цікавиться їхнім життя та здоров`ям, не беру участі в їх вихованні та матеріальному утриманні. На засіданні комісії ОСОБА_1 пояснив, що безпосередньо сам бере участь у вихованні дітей, матеріально утримує та забезпечує їх усім необхідним. Враховуючи наведене, виконавчий комітет не заперечує щодо доцільності встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком його малолітніх дітей ( а.с. 128-129 ).

Стороною позивача на підтвердження заявлених вимог до матеріалів справи також долучено фототаблиці, на яких за їхнім твердженнями, зображено ОСОБА_1 , який проводить спільно час з дітьми; фото датовані за період з 10.04.2018 року по 10.11.2023 року ( а.с. 18-23 ).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , сусідка позивача, пояснила, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дітей, оскільки матір їх залишила, про яку діти, які завжди доглянуті та охайні, не згадують, та яку свідок не бачила вже декілька років.

Свідок ОСОБА_16 , сусідка позивача, в судовому засіданні зазначила, що батько проживає з двома дітьми, самостійно їх виховує та відповідально до цього відноситься, часто відвідує шкільні заходи. Матір дітей давно не бачила, чи спілкується вона з дітьми свідку не відомо, так як вона за кордоном. В будинку за місцем проживання дітей створено належні умови, ОСОБА_1 працює, слідкує за їхнім навчанням та забезпечує всім необхідним.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п.3 ст.9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1-2, 4 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

За пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Із вищенаведеного слідує, що встановлення факту самостійного виховання дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків.

Тобто, за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі пункту 2 частини 1 статті 164 СК України.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11.09.2024 року.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року (справа № 129/1033/13-ц), постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17), від 23.10.2019 року (справа № 917/1307/18), від 18.11.2019 року (справа № 902/761/18), від 04.12.2019 року (справа № 917/2101/17).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом з ним як батьком, однак, жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей. Його твердження про те, що відповідач проживає окремо, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє останню як матір, від обов`язку виховання та утримання її дітей. В свою чергу, перебування матері за кордоном, докази на підтвердження якого в матеріалах справи відсутні, не вказує на неможливість її участі у вихованні дітей (спілкуванні дистанційно, наданні коштів для утримання та розвитку дітей, тощо).

Відповідач не позбавлена батьківських прав щодо вказаних дітей, вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема, статтею 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, який самостійно виховує своїх неповнолітніх дітей.

Більше того, встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем як батьком, на переконання суду, не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом такого факту не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, зокрема, можливості безперешкодного переміщення разом з дітьми без згоди матері по території держави та за її межами, а також, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дітей, в тому числі їхнім майбутнім навчанням у вищих навчальних закладах, а також будь-якими іншими формальностями щодо них. Доказів наявності таких обставин позивачем не доведено.

Посилання на необхідність встановлення факту самостійного виховання дітей для встановлення певного соціально-правого статусу - батька, який самостійно виховує та утримує дітей, позивачем не доведено та не надано доказів щодо відмови у запереченні такого статусу будь-якими органами державної влади, підприємствами, установами чи організаціями при його зверненні до таких з приводу вирішення будь-яких питань щодо своїх дітей, що, в свою чергу, порушувало б його права, а утримання та виховання батьком дітей є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначає позивач.

Оцінюючи висновок органу опіки та піклування, який лише підтверджує факт проживання дітей разом з позивачем, а також те, що ним як батьком створені належні умови для їх проживання, суд вважає його не достатньо обгрунтованим, адже в ньому відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили, що матір утриманням, доглядом та вихованням дітей не займається. Більше того, надані суду інші письмові докази, також лише свідчать про проживання дітей сторін разом з батьком та не підтверджують факту невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків чи ухилення її від участі у вихованні та утриманні синів.

Суд також враховує і те, що впродовж 6 років, які, за твердженням позивача, він без участі матері виховує та утримує дітей, він не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів (ураховуючи, що діти проживають з батьком), чи до органів опіки та піклування/суду з питанням про позбавлення відповідача батьківських прав, що у своїй сукупності не дає підстав для висновку про ухилення матері від виховання дітей і застосування позивачем можливих заходів реагування, передбачених законом.

Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Суд, виходить із того, що позивач як у позовній заяві, так і під час розгляду справи не зазначив обставин, які підтверджували б наявність порушення його права та/або законного інтересу невизнанням відповідачем факту самостійного виховання дітей батьком, що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дітей, а визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, якщо підставами для такого факту є обставини, що визначені для позбавлення батьківських прав, а саме ухилення від виконання обов`язків із виховання та утримання дитини. Тобто якщо дії матері свідомі - вона має можливість займатися дітьми, але не хоче цього робити (винні дії чи бездіяльність матері), то спір повинен вирішуватися через позбавлення батьківських прав, однак, у цій справі такі вимоги не заявлені.

Отже, беручи до уваги, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження порушення його прав, відсутністю необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, з приводу посилань представника ІНФОРМАЦІЯ_5 , слід зазначити, що вимог щодо способів участі відповідача як матері дітей у їх вихованні та спілкуванні в межах зазначеної справи не заявлено.

На підставі наведеного, ст.ст. 7, 15, 141, 150, 155, 157 СК України, та, керуючись ст.ст. 5-13, 76-81, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого адвокатом Атаманюком Володимиром Михайловичем, до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявлять самостійних вимог: виконавчий комітет Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Треті особи:

Виконавчий комітет Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, смт. Печеніжин, вул. Незалежності, 15, Коломийського району Івано-Франківської області, ;

ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено 30 квітня 2025 року.

Суддя: Яремин М. П.