ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 621/3646/24

провадження № 22-ц/818/1798/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Савенко М.Є.

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 12 грудня 2024 року в складі судді Овдієнко В.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі ТОВ ) звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №7151949 від 09.10.2023 року, укладеним між ним та ТОВ «Авентус Україна», право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу №27.05/24-Ф від 27.05.2024 року в розмірі 48 096 грн 66 коп., яка складається з: 11 950 грн 00 коп. - сума кредиту; 21 878 грн 06 коп. - сума процентів за користування; 14 268 грн 60 коп. - нараховані позивачем проценти за 60 календарних днів.

Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 2 422, 40 грн та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу у порядку ст.137 ЦПК України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.10.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний Договір № 7151949 про надання споживчого кредиту (далі - Кредитний договір), за яким останній отримав кредит у сумі 11 950 грн, строк кредиту 360 із сплатою процентів у розмірі 1,99% за день користування та за застосовується у межах строку кредиту, знижена процентна ставка 0,199 % в день.

27.05.2024 ТОВ «Авентус Україна» за договором факторингу № 27.05/24-Ф (далі Договір факторингу) відступило ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової вимоги за кредитним договором від 09.10.2023, укладеним з ОСОБА_1 ..

Внаслідок невиконання зобов`язань у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 48 096,66 грн, з яких 11 950,00 грн - сума кредиту, 21 878, 06 грн - сума процентів за користування, 14 268,60 - нараховані позивачем проценти за 60 календарних днів .

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 12 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" 33 828 грн 06 коп.

У задоволенні решти позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" 1 703 грн 67 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 7 033 грн 00 коп. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач надав належні та допустимі розмір заборгованості за кредитним договором був визначений на рівні 33 828 грн 06 коп. станом на час укладання договору факторингу та відображений в зазначеному вище Витягу з реєстру боржників (Додаток № 1 до Договору Факторингу № 27-05/24-Ф від 27.05.2024). Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав нарахування відсотків за 60 календарних днів у період з 27.05.2024 по 25.07.2024.

Не погодившись з рішенням суду представник Крюкова М.В., яка діє в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»», подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення відсотків. А саме суд не врахував, що нарахування відсотків передбачено укладеним між сторонами у справі договором. Відповідно до Договору Факторингу №27.05/24-ф від 27.05.2024 до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором відповідача, яка склала: сума кредиту 11 950, сума процентів за користування кредитом 21 878,06 грн, а всього 33 828, 06. В межах строку користування кредитом, враховуючи вимоги чинного законодавства та на підставі умов кредитного договору, позивачем нараховано проценти за 60 календарних днів за період з 27.05.2024 по 25.07.2024 в межах строку договору виходячи з розрахунку 11950*1,99%+237,81*60 календарних днів = 14 268,6 грн. Також в апеляційні скарзі апелянт просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції 10 000 грн та витрати на правничу допомогу в апеляційніінстанції у розмірі 8000 грн.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідностатті 367ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що згідно з рішенням №251124/1 єдиного учасника ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 року учасник одноособово вирішив змінити повне найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансвоа компанія «Фінтраст Капітал» (а.с. 236).

В апеляційній скарзі апелянт погоджується з рішенням суду в частині стягнення за кредитним договром №7151949 від 09.10.2023 укладеним між «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , та з подальшим укладанням 27.05.2024 між ТОВ «Авентус України» суми заборгованості 33 828,06 грн, з яких: 11 950 грн 00 коп сума заборгованості за основною сумою боргу; 21 878,06 сума заборгованості за відсотками.

Креючись статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції розгялядає у межах вимог апеляційної скарги, а саме вимоги в частинв стягнення з відповідача нарахованих позивачем відсотків за 60 календарних днів у період з 27.05.2024 по 25.07.2024 в межах строку кредитного договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача нарахованих позивачем відсотків за 60 календарнизх днів у період з 27.05.2024 по 25.07.2024 зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Судова колегія не погоджується з висновком суду у вказаній частині судового рішення.

Судом встановлено, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус України» електронний договір та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12Закону України «Про електронну комерцію»(електронним підписом одноразовим ідентифікатором С329865), а тому за правовими наслідками цей договір прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Пунктом 1.4 договіру №7151949 про надання споживчого кредиту від 09.10.2023 зазначено, що строк кредиту 360 дні. Тобто, строк дії кредитного договору до 03.10.2024.

Позивачем в апеляційній скарзі наведений розрахунок заборгованості відстоків, в якому зазначив, що первісним кредитором нараховно відстоки в межах строку дії договору за період 09.10.2023 по 26.05.2024 за ставкою 1,99% що складає 21 878,06 грн, а також позивачем нараховані відсотки за 60 календарних днів з 27.05.2024 25.07.2024 в межах строку дії договору за ставкою 1,99% що складає 14 268,6 грн. Всього заборгованість по відсоткам в межах строку дії договору складає 36147,02 (14 268,6+21 878,6).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що проценти за користування кредитом це проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник.

Як регламентованост. 1077 ЦК Україниза договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст.1080 ЦК України).

За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення ч. 1 ст. 512 ЦК Українидає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору факторингу (глава 73 ЦК України).

Відповідно до зазначених положень закону сторони договору факторингу можуть самостійно визначити спосіб та порядок передання права вимоги до третьої особи ( боржника) і момент набуття фактором такої вимоги визначається умовами договору факторингу.

Згідно положень ч. 1 ст. 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається в письмовій формі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України.

Згідно з абз. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналогічні положення містить нормаст. 1 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбаченихст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом статей 626,628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно достатті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина першастатті 627 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина другастатті 639 ЦК України).

Нормоюстатті 639 ЦК Українипередбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

За приписами п. 6ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

За приписами п. 12 ч. 1 вказаної статті Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений;

Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 , від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

У своїй постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/21/20 Верховний Суд України зазначив, що електронний доказ може бути поданий у формі паперової копії.

Подання електронного доказу в паперовій копії не свідчить про недопустимість такого доказу. Надані до суду докази у паперовій формі належним чином засвідчено відповідно до Державного стандарту України.

Відповідно до ст. ст.13,43,81 ЦПК Українисуд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

За змістомст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК Українивизначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Рішення суду в частині встановленого судом факту укладення між Товариством «Авентус Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору № 7151949 від 09.10.2023 та набуття ТОВ « ФК «Фінтраст Капітал».» право вимоги за цим договром не сопорюється, тому в цій частині не переглядається.

Відповіднодо пункту 1.5, 1.5.1, 3.1. договору №7151949 про надання споживчого кредиту від 09.10.2023 року встановлений фіксований тип процентної ставки. Стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п . 1.4 цього договору. Проценти, що нараховуються за цим Договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен дить користування кредитом протягом строку крудиту, виходячи із фактичної кількісті днів у місяці та у році ( а.с. 9 - 14).

Згідно даних реєстру від 27.05.2024 року до ТОВ перейшло право вимоги за договором у розмірі 33 282,06, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргому 11 950 грн та сума заборгованості за відсотками 21 878,06. грн (а.с. 28).

Оскільки зазначений перехід відбувся у межах строку договору, до ТОВ відповідно до умов договору факторингу та вимог ст. 514 ЦК України перейшли всі права та обов`язки кредитора, в тому числі і щодо нарахування відсотків.

Доказів здійснення відповідачем оплати за довгором кредиту матеріали справи не містять, тому, позивач правомірно нарахував передбачені договром кредимту відсотки за користування креждитом у період з 27.05.2024 по 25.07.2024, що охоплюється сроком довгору.

Таким чином суд першої інстанції належдної оцінки змісту кредитного договру не надав і дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення відсотків.

Враховуючи викладене судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови у стягненні відстотків з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлялось про відшкодування понесених ним судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрат понесених на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 10000,00 грн.

Рішенням суду позовні вимоги в частині відшкодування витрат на правничу допомогу задоволені пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції здійснювала адвокат Городіщева Є.О. на підставі договору про надання правової допомоги № 26/08-2024 від 26 серпня 2024 року (а.с. 44).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції надано: - копія акту від 19.09.2024 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору №26/08-2024 від 26 серпня 2024 року, підписаний сторонами, за надання послуги про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 у сумі 10000,00 грн., у якому зазначено перелік послуг, що були надані, із зазначенням загальної суми та загального витраченого часу (а.с. 27); - копія рахунку на оплату № 4851-19/09-2024 від 19.09.2024, який містить перелік конкретизованих послуг, що були надані, із зазначенням суми у розмірі 10000,00 грн. та витраченого часу (а.с. 19).

Правничу допомогу позивачу в суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Крюкова М.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року (а.с. 201).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції надано: копія платіжної інструкції №25 від 08.01.2025 про сплату за послуги за написання апеляційної скарги згідно р/ф 26/12-3 від 26.12.2024 на суму 8 000,00 грн (а.с. 217); копія звіту згідно договору № 07/07-2022 від 07.07. 2022 року про надання професійної правничої (правової) допомоги від 26.12.2024, підписаний сторонами, за надання послуги про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 у сумі 8000,00 грн., у якому зазначено перелік послуг, що були надані, із зазначенням загальної суми та загального витраченого часу (а.с. 216).

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Згідно висновків виклдаених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та усправі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У іншій своїй постанові усправі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Отже, при зверненні за відшкодування необхідно враховувати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.).

У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» послуг адвокатами Городніщевою Є.О. в суді першої інстанції та ОСОБА_3 в апеляційному суді з надання правничої допомоги.

Разом з тим, при визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, судова колегія виходить з того, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників. У провадженні адвоката перебуває значна кількість аналогічних справ, тобто вони є типовими. Ціна позову складає лише 48 096,66 грн. З урахуванням категорії справи складання позову та апеляційної скарги не потребує від професійного адвоката значної кількості часу і зусиль.

Отже, враховуючи, що з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, судова колегія доходить висновку , що справедливим буде стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу у суді першої інстанції 5000,00 грн та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції 5 000,00 грн, що разом складає 10000,00 грн.

Оскільки позовні вимоги Товариства з обмеженою відовідальністю «Фінансової компанії «Фінтраст Капітал» задоволено судовий збір за подання позову та подання апеляційної скарги який підлягає стягненню з ОСОБА_1 становить 5329,28 грн (2422,40+2906,88).

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» задовольнити.

Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 12 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за пероід з 27.05.2024 по 25.07.2024 задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»,(, адреса: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2) заборгованість за процентами нарахованих за період з 27.05.2024 по 25.07.2024 у розмірі 14 268 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят вісім) грн 6 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»,(, адреса: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2) судовий збір у розмірі 5329 (п`ять тисяч триста двадцять дев`ять) грн 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2) витрати на оплату професійної правничої допомогив суді першої інстанції та апеляційної інстанції у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

М.Є. Савенко