Провадження №22-ц/824/3861/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року позивачі звернулися до суду з позовними заявами до відповідача про визнання права користування житловим приміщенням.

У обґрунтування позову зазначали, що 20.07.1962 року ОСОБА_4 отримала ордер на поселення в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6 . На підставі ордеру сім`я зайняла квартиру та почала в ній проживати. У позовах зазначається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 народився син ОСОБА_3 , якого прописали (зареєстрували) у квартирі, де усі проживали однією сім`єю за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 (дідусь) та ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 (бабуся).

Зі слів позивачів, в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 залишився проживати ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

У позові зауважується, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 (батько), а житлове приміщення залишилось в праві користування за ОСОБА_3 , який і зареєстрований в ньому.

Позивачі зазначають, що згодом ОСОБА_3 почав проживати в даній квартирі в громадянському шлюбі, ділити побут та відповідальність за житлове приміщення з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Надалі ОСОБА_3 почав багато випивати, вести розгульний спосіб життя, все частіше не з`являвся вдома та аморально себе поводив, забирав кошти у своєї співмешканки та витрачав їх на алкогольні напої та гральні автомати. Позивачами вказується, що в подальшому ОСОБА_2 розірвала стосунки з ОСОБА_3 та у 2009 році почала відносини з ОСОБА_1 . В спірній квартирі проживали в одній кімнаті ОСОБА_3 , а другій - ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 . В 2010 році у позивачів народилася перша дитина та 13.03.2013 вони уклали офіційний шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_6 у подружжя народилася друга дитина, а згодом ІНФОРМАЦІЯ_7 в них народилася третя дитина та вони стали багатодітною сім`єю, що підтверджується відповідним документом.

Весь цей час в квартирі за адресою АДРЕСА_1 вони проживають разом зі своїми трьома малолітніми дітьми та ОСОБА_3 .

Всі роки проживання в згаданій квартирі позивачі сплачували комунальні рахунки в повному обсязі, закупляли меблі за свої власні кошти, укомплектували квартиру побутовими речами, замінили в ній вікна та зробили косметичний ремонт, провели кабельне телебачення та Інтернет, потрохи сплачувала борги за комунальні послуги замість відповідача, який повністю відмовився від тягаря утримання нерухомого майна.

Таким чином позивачі вважають, що вони мають право на законне користування житловим приміщенням та реєстрацію в ньому, оскільки тягар його утримання повністю лежить на них, а також їхній родині. У зв`язку з цим просили суд визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04.10.2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 31.10.2024 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Просив апеляційний суд судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання права користування житловим приміщенням.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 13.03.2025 року, сторони не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку:

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт ґрунтує свою позицію на положеннях ч.1 ст. 145 ЖК України, відповідно до якої члени сім`ї наймача, які були вселені з його дозволу до його житла набувають рівних з ним прав.

Для даної правової конструкції має одночасно існувати декілька умов, зокрема:

1) особа, яка вселилася до приміщення, здійснила це з дозволу наймача;

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Жодного доказу надання наймачем приміщення дозволу на вселення позивачів до суду представлено не було. За таких умов вказане твердження залишилося недоведеним, відтак не може бути прийняте судом.

2) особа, яка вселилася до приміщення, є членом сім`ї наймача.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Знову ж таки, вказані обставини потребують відповідного доведення.

До апеляційного суду зі скаргою на рішення суду першої інстанції звернувся ОСОБА_1 . Водночас доказів набуття ним статусу члена сім`ї матеріали справи не містять. Крім того, апелянт і не стверджував, що він є був членом сім`ї.

ОСОБА_2 рішення суду не оскаржувала, доказів на уповноваження ОСОБА_1 діяти від її імені до суду надано не було, відтак ОСОБА_2 фактично погодилася з рішенням суду. Крім того, апеляційний суд зважай й на те, що і відносно вказаного позивача матеріали справи не містять доказів ведення спільного господарства з квартиронаймачем.

Зважаючи на наведене, підстави для застосування положень ст.145 ЖК України в даному випадку відсутні.

Наступним доводом апеляційної скарги було посилання апелянта на положення ч.1 ст.405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Вказана стаття також передбачає доведення факту проживання особи з власником майна в якості члена сім`ї. Крім того, наведена норма застосовується до власників житла. Матеріалами справи встановлено, що відповідач власником житла не був, дане житло перебуває у комунальній власності, що не заперечує і апелянт, тому позовні вимоги, що ґрунтується на положеннях ст.405 ЦК України, хоча теоретично і могли б бути заявлені до територіальної громади як до власника житла, однак за своєю суттю (визнання права члена сім`ї власника житла, у разі, якщо таким власником є територіальна громада) такі вимоги були б безглуздими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько