461/9509/24
2-др/465/24/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2025 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді Кушнір Б.Б.,

з участю секретаря судового засідання Швед О.Р.,

представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Козія А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Козія А.В., про ухвалення додаткового рішення у формі ухвали по справі № 461/9509/24за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Змисла Марта Русланівна, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Герич Ірина Богданівна, нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Ясинська Ніна Миколаївна, про визнання заповітів недійсними, -

встановив:

11.04.2025 від представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Козія А.В. надійшла до суду заява про ухвалення додаткового рішення у формі ухвали по справі № 461/9509/24за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Змисла Марта Русланівна, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Герич Ірина Богданівна, нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Ясинська Ніна Миколаївна, про визнання заповітів недійсними, згідно якої просить визнати необґрунтованими дії позивача з подання позову без належних підстав і зловживання процесуальним правом, що призвело до витрат з боку відповідача, та просить стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмір 60 000 гривень.

Заяву обґрунтовує тим, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03.04.2025 зазначену вище позовну заяву залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, а також даною ухвалою скасовані заходи забезпечення позову, які буди накладені ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.12.2024. У порядку ч.8 ст.141 ЦПК України ним через канцелярію суду 03.04.2025 було подано заяву про подання впродовж п`яти днів після ухвалення рішення у справі документі для компенсації судових витрат. Після відкриття провадження у справі з метою захисту своїх прав ОСОБА_1 уклала із адвокатом Козієм А.В. договір про надання правничої допомоги №2025 від 12.02.2025. Сторони домовились, що за представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції у справі №461/9509/24 клієнт сплачує адвокату 60 000 гривень. Розмір понесених витрат підтверджується актом наданих послуг від 07.04.2025. Зазначає, що позивач не лише подав необґрунтований позов, але й безпідставно зволікав з розглядом справи, що спричинило понесення витрат з боку відповідача, тому просить заяву задовольнити.

23.04.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Змисла М.Р.подала через систему «Електронний суд" заперечення на заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу у якій просить суд у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у формі ухвали від 08.04.2025, поданої адвокатом Козієм Андрієм Володимировичем, відмовити повністю з огляду на те, що викладені у заяві твердження жодним чином не доводять наявність підстав для визнання дій позивача необґрунтованими. Крім того, подання заяви про залишення позову без розгляду відповідає принципу диспозитивності та положенням ст. 43, 48 ЦПК України. Також, представник відповідача вказує про понесені відповідачем втрати, однак не наводить докази їх існування. Отже, адвокатом Козій А.В. не надано жодного доказу необґрунтованих дій позивача. Заява містить лише посилання на особисті думки представника відповідача, які не підкріплені жодними доказами. Подання даної заяви відображає маніпулятивну спробу сторони відповідача отримати компенсацію витрат на правову допомогу у розмірі більшому ніж обґрунтований для подальшого збагачення за рахунок позивача. Тому підстави для стягнення з ОСОБА_4 витрат на правову допомогу відсутні.

Представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Козія А.В. у судовому засіданні заяву підтримав, дав пояснення аналогічні викладених у заяві. Проив заяву задовольнити.

Позивач та його представник, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду заяви, у судове засідання не прибули. Втім представник позивача згідно поданих заперечень просила судове засідання, яке призначене на 23.04.2025, проводити за її відсутностіта відсутності позивача. Заперечення підтримують тапросять їх врахувати при прийнятті рішення.

Інші учасники судового розгляду, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду заяви, у судове засідання не прибули, що у свою чергу, не перешкоджає розгляду питання про ухвалення додаткового рішення у відповідності до ч.4 ст. 270 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Козія А.В., дослідивши доводи заяви додаткового рішення у формі ухвали та докази на підтвердження таких, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч.6 ст.142 ЦПК України, у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини девятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Тобто відповідач має право стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, якщо позов залишено без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Чинне законодавство не містить визначення поняття «необґрунтовані дії позивача». Тому для розуміння вказаного поняття слід виходити з дозволених меж реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового процесу.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що стало підставою для закриття провадження або залишення позову без розгляду.

Обов`язком сторін у цивільному процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, відповідно до положень ч.5 ст.142 ЦПК України, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, останньому необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача тощо.

Вирішуючи спір у подібних правовідносинах, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.03.2023 у справі №712/15541/18 зазначив, що позивач, звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу умови, які викликали необхідність укладення ним договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, пояснень, заперечень, клопотань про призначення судової експертизи; подальше залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача після розгляду справи судом протягом 3, 5 років свідчить, що позивач вийшов за межі дійсного змісту свого права та вчинив необґрунтовані дії, чим порушив охоронюваний законодавством баланс між сторонами спору, який має на меті забезпечення збереження майнових прав та інтересів сторони, яка потерпає від фінансових збитків, при цьому забезпечуючи право на стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача у передбачуваних законом випадках та у разі настання певних умов.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц зазначено, що для стягнення компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи, здійснених відповідачем, необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, послався, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст.55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.12.2022 у справі № 910/12184/20 зазначив, що обов`язковими умовами для застосування передбачених частиною четвертою статті 202, пунктом 4 частини першої статті 226 ГПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності; право позивача як особи, що подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з цим наявні підстави для вирішення питання щодо покладення відповідних судових витрат на позивача; неявка повноважного представника позивача, належно повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки можуть кваліфікуватися як необґрунтовані дії у розумінні частини п`ятої статті 130 ГПК України. При цьому саме на позивача покладається обов`язок доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує поведінку позивача, яка проявилася у відсутності інтересу до ініційованого судового розгляду, та вчинення відповідачем дій з метою захисту своїх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.11.2024 адвокат Змисла Марта Русланівна, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулась до Галицького районного суду м. Львова із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Герич Ірина Богданівна, нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області Ясинська Ніна Миколаївна, та із заявою про забезпечення позову.

Ухвалами Галицького районного суду м. Львова в складі головуючого судді Стрельбицького В.В. від 02.12.2024 даний позов та заяву про забезпечення позову передано на розгляд до Франківського районного суду м. Львова.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.12.2024 заяву представника позивача про забезпечення позову частково задоволено.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 03.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Проте у призначені підготовчі засідання 31.01.2025, 03.03.2025 та 31.03.2025 позивач не з`явився без поважних на те причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а також заяв про розгляд справи за його відсутності не подавав. Втім представник позивача неодноразово подавала клопотання про відкладення підготовчого засідання, в результаті чого судом тричі відкладались підготовчі засідання. При цьому, судом роз`яснювалось позивачу та його представнику, що у разі повторної неявки сторони позивача в підготовче засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишить позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Ухвалою суду від 03.04.2025 залишено даний позов без розгляду у справі на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України у зв`язку з тим, що позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Суд зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача. При цьому звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі №148/312/16-ц, від 30 червня 2022 року в справі №753/1625/21.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Сам по собі факт залишення позивачем позову без розгляду не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.

Згідно з п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Залишення позову без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Подання до суду заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі №619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі №521/3011/18, від 26 липня 2024 року у справі №736/1209/20.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстав для констатування факту необґрунтованості дій позивача у зв`язку із зверненням до суду із позовною заявою та із заявою про залишення його позову без розгляду не встановлено.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.11.2022 у справі № 905/458/21 зазначено, що нормами процесуального права передбачено право учасника справи: а) брати участь в судових засіданнях (особисто або через представника); б) не брати участі в судових засіданнях, подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, крім випадків, коли суд визнав явку учасника обов`язковою.

Аналіз зазначених норм процесуального права свідчить про те, що учасник справи не може відмовитися від свого права на участь в судових засіданнях за принципом мовчання, його волевиявлення щодо цього має бути формалізовано.

Неявка позивача або його представника в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки може означати втрату позивачем юридичного інтересу до розгляду його справи судом.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що в діях позивача та його представника наявні ознаки часткового зловживання процесуальними правами, оскільки відбулась неодноразова неявка сторони позивача у підготовчі засідання, що призвело до затягування розгляду судової справи, оскільки судом неодноразово відкладені підготовчі засідання ухвалами суду у даній справі.

Окрім того, у клопотанні про відкладення розгляду справи від 21.03.2025 представник позивача зазначала, що причиною відкладення розгляду справи слугує ведення переговорів між сторонами щодо добровільного врегулювання спору та намір примирення сторін, однак, відповідачка ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні 21.03.2025 заперечували щодо відкладення підготовчого судового засідання та про факт ведення з ними переговорів щодо добровільного врегулювання спору як з позивачем, так і з його представником.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом, створив відповідачці ОСОБА_1 умови, які викликали необхідність укладення з адвокатом договору про надання правничої допомоги, подання відзиву, заяв, клопотань до суду, а також змушена вона була витрачати час і кошти на свою та представника явку в судові засідання.

Отже, представником відповідача надано частково докази і матеріали справи містять, що дії позивача та його представника були необґрунтованими та такими, що призвели до безпідставного понесення витрат відповідачкою ОСОБА_1 .

Тобто наявні підстави для стягнення з позивача на користь відповідачки ОСОБА_1 суми витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно ордеру серії ВС № 1347691 від 18.02.2025 адвокат Козій А.В. представляє інтереси відповідачки ОСОБА_5 .

Повноваження адвоката представляти інтереси відповідачки ОСОБА_1 підтверджуються також копією договору №2025-04 про надання правничої допомоги від 12.02.2025.

За представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції у справі №461/9509/24 клієнт сплачує адвокату 60 000 гривень, що включає в себе правничу допомогу, визначену в 1.1 цього договору. Розмір гонорару адвоката може бути змінено у сторону збільшення у зв`язку із збільшенням обсягу правничої допомоги, яка надається Клієнтові, що визначатиметься додатковою угодою до цього договору (п. 3.1. Договору).

26.02.2025 від адвоката Козія А.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що попередній розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести в зв`язку з розглядом даної справи становить 60 000 гривень.

Відповідно до копії акту наданих послуг від 07.04.2025 вартість правничої допомоги у справі №461/9509/24 становить 60 000 гривень.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Тобто, попередня консультація клієнта, надання правової оцінки ситуації, звернення з адвокатським запитом до прийняття адвокатом на себе обов`язку представництва та роботи у певній справі клієнта, до погодження сторонами умов договору, зокрема в частині оплати, звісно вони вважаються послугами адвоката, але не можуть бути віднесені до правничої допомоги як судові витрати. Це не судові витрати, що мають відшкодовуватись другою стороною судового спору як витрати на професійну правничу допомогу.

Вивчення документів та нормативних актів, надання оцінки ситуації є невід`ємною частиною роботи адвоката перед прийняттям ним рішення щодо співпраці з клієнтом та погодження самим клієнтом на умови роботи адвоката.

Фактичне надання адвокатом послуг може мати місце й тоді, коли він фактично надав консультацію, вчинив певні дії, але клієнт не бажає продовжувати роботу з цим адвокатом, не просить далі скласти відзив, здійснювати подальше представництво у суду. Тому вартість цих послуг має залишатися за клієнтом, який, прийшовши до адвоката, отримує послуги консультації.

Ці послуги могли б лише включатись до складання відзиву на позовну заяву, але не окремо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги висновки КГС ВС від 30.01.2023 у справі №910/7032/17, при цьому суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, де`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому у судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Колегія суддів касаційної інстанції враховує, що 12.05.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)), та зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» («Iatridis v. Greece», заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» («Pakdemirli v. Turkey», заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Як вже було зазначено вище з посиланням на відповідні висновки суду касаційної інстанції, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

Взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду відповідачем/представником відповідача заяв та матеріалів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої фактичності та неминучості) та розумності їх розміру, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу позивача не відповідає принципам розумності в цих правовідносинах, не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спірних правовідносин.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на правничу допомогу, складності справи та фактично виконаними адвокатом роботами (наданих послуг), часові, витрачені адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг).

З огляду на викладене вище, суд вважає наявними підстави для відмови у відшкодування за рахунок позивача усього заявленого відповідачем розміру витрат на професійну правничу допомогу з огляду на невідповідність таких витрат вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору.

Таким чином, суд, враховуючи, що позов залишено без розгляду підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України у зв`язку поданням позивачем до початку розгляду справи по суті заяви про залишення позову без розгляду, виходячи із доведеності частковим зловживання позивачем/представником позивача процесуальними правами при підготовчому судовому провадженні, та зважаючи на положення статей 89 133, 134, 137, 141, 142 ЦПК України, дослідивши докази, надані представником відповідача на підтвердження понесених судових витрат, приймаючи до уваги принципи пропорційності, реальності та розумності судових витрат, практику ЄСПЛ та Верховного Суду та враховуючи доказів у справі, їх необхідність, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, співмірності та розумності розміру понесених судових витрат відповідачем, а також зважаючи на подані заперечення представника позивача щодо розміру таких витрат, то суд вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 5 000 гривень, оскільки заява представника відповідача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу має необґрунтовано завищену вартість.

За вказаних вище обставин, суд дійшов висновку, що заява представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Козія А.В. про ухвалення додаткового рішення у формі ухвали по справі № 461/9509/24підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з позивача на користь відповідачки ОСОБА_1 судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 гривень, що на думку суду є обґрунтованими, та відповідають принципу розумності, є співмірними зі складністю цієї справи, наданими адвокатом обсягом послуг та підтверджується матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 246, 258 -260, 268, 270, 353, 354 ЦПК України

постановив:

Заяву задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 25.04.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.