У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 679/920/24

провадження № 61-4497ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Крутня Івана Володимировича на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 квітня 2025 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» до ОСОБА_1 про знесення самочинно побудованого нерухомого майна та

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Хмельницького апеляційного суду перебуває справа за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» (далі - АТ «НАЕК «Енергоатом») на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03 лютого

2025 року.

02 квітня 2025 року від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить йому та складається з виробничої бази в складі будівлі виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв. м (незавершена будівництвом), та будівлі гаражного боксу загальною площею 728 кв. м (незавершена будівництвом), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1»; до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вищезазначеного майна.

Указував, що 26 березня 2025 року представниками позивача було завдано збитків вказаному в заяві майну, яке на праві приватної власності належить йому, у зв`язку з чим він звернувся до Відділу поліцейської діяльності № 1

(м. Нетішин) Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області із заявою про вчинення кримінального провадження, передбаченого частиною четвертою статті 191 Кримінального кодексу України.

02 квітня 2025 року ухвалою Хмельницького апеляційного суду відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виснував, що охорона матеріально-правових інтересів відповідача, про забезпечення яких просив останній під час подання заяви, не відповідає змісту та меті інституту забезпечення позову в цивільному процесуальному законі.

07 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Крутня І. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 квітня 2025 року, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів касаційної скарги вказує, що апеляційний суд помилково відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки практика Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі

№ 161/9156/15-ц свідчить про те, що допускається забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи за заявою відповідача.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2,

3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема,

з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

в залежності до конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З інформації Єдиного державного реєстру судових рішень в справі № 679/920/24 встановлено, що в травні 2024 року АТ «НАЕК «Енергоатом» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про знесення самостійно побудованого нерухомого майна.

03 лютого 2025 року рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області в задоволенні позову АТ «НАЕК «Енергоатом» відмовлено.

АТ «НАЕК «Енергоатом» звернулося до суду з апеляційною скаргою на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 03 лютого 2025 року.

28 березня 2025 року ухвалою Хмельницького апеляційного суду завершено підготовку розгляду справи та призначено справу до розгляду в приміщенні суду на 01 травня 2025 року о 14 год. 30 хв.

02 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить йому та складається з виробничої бази в складі будівлі виробничого корпусу, загальною площею 323,2 кв. м (незавершена будівництвом), та будівлі гаражного боксу, загальною площею 728 кв. м (незавершена будівництвом), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1»; до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вищезазначеного майна.

07 квітня 2025 року ухвалою Хмельницького апеляційного суду відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що охорона матеріально-правових інтересів відповідача, про забезпечення яких просив останній під час подання заяви, не відповідає змісту та меті інституту забезпечення позову в цивільному процесуальному законі.

Водночас суд правильно зауважив, що з заявою про забезпечення позову звернулася особа, яка не є позивачем у справі.

Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 лютого 20202 року в справі № 161/9156/15-ц, є необґрунтованими, оскільки не свідчать про те, що суд застосував норму права без урахування указаного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

У вказаній постанові Верховний Суд виснував, що невжиття заходів забезпечення позову в межах вирішення питання про поворот виконання рішення може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, оскільки предметом вимог відповідача в заяві про поворот виконання судового рішення є стягнення грошових коштів в розмірі 546 580,02 грн, які отримав позивач на виконання рішення від відповідача, а тому вважав, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для накладання арешту на належне позивачу майно, правильно визначивши таке забезпечення співмірним з заявленими вимогами.

У цій справі питання про поворот виконання судового рішення не вирішується, а тому відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про забезпечення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної ухвали вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Верховний Суд є судом права і його повноваження визначені статтями 400, 409 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Крутня Івана Володимировича на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 02 квітня

2025 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» до ОСОБА_1 про знесення самочинно побудованого нерухомого майна.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська