Справа № 194/1642/24
Номер провадження № 2/194/270/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.,

за участю секретаря судового засідання Єрмолаєвої А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Свою позовну вимогу мотивує тим, що відповідачка є його рідною донькою. Поза шлюбними відносинами у відповідачки ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , яка є його рідною онукою. Батько дитини відповідно до ч.1 ст. 135 СК України зазначений зі слів матері. Відповідачка безвідповідально відноситься до своїх материнських обов`язків, та він з дружиною фактично взяли обов`язки щодо виховання та піклування дитиною. З влаштуванням особистого життя відповідачка повністю відсторонилася від участі у житті дитини, яка постійно проживала з ними. Вихованням та лікуванням дитини займаються тільки він. Після російського вторгнення дружина залишилась на тимчасово окупованій територій, а він разом з онукою виїхав до м. Києва. Під час проживання з дитиною в м. Києві виниклі проблеми щодо реалізації повно забезпечення дитини на її лікування, навчання, отримання відповідних соціальних пільг. Фактично з 2022 року усе піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, забезпечення харчування, лікування, навчання забезпечується ним. Відповідачка з 2014 року не проживає з дитиною, лише відбуваються поодинокі зустрічі її з дитиною. Анжела не вважає відповідачку близькою людиною. Відповідачка ніяким чином не піклуються про свою дитину, ухиляється від виховання своєї дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Отже, відповідачка не виконує покладені на неї законом батьківські обов`язки. Просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після підготовчого судового засідання також подав зміни до позовної заяви, в яких просить передати дитину на його піклування.

Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, але надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Представники третіх осіб: служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації, Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, однак представник служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій просить прийняти рішення в інтересах дитини.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , а відомості про батька записані згідно ч.1 ст. 135 СК України, про що свідчать свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.08.2022 року фактичне місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є АДРЕСА_1 .

Відповідно до декларації №001-КТР5-А8U ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12 березня 2024 року зареєстрована у сімейного лікаря.

Згідно наказу служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації №6 від 04 березня 2024 року, тимчасово влаштована малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до рідного діда ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає в АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту від 28 серпня 2024 року, дійсно фактично проживає з 2024 року та не зареєстрований ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно договору оренди від 22 серпня 2024 року, ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про шлюб та витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, ОСОБА_2 при реєстрації шлюбу спершу змінила прізвище на ОСОБА_2 , а потім на ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації № 3 від 12 лютого 2025 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки матір з дитиною не проживає з 2014 року вихованням та утримання не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, не бере участі у розвитку дитини, та не заперечує проти позбавлення її батьківських обов`язків.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно п.п. 16,18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно із статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині 1 статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

В постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей.

В даному випадку висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації № 3 від 12 лютого 2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками та які б були законною підставою застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав, а тому суд не погоджується з зазначеним висновком, оскільки він є передчасним, обставини, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, відсутні.

Аналогічну позицію містить постанова Верховного Суду від д 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17.

Також судом було встановлено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з відповідачем тільки з березня 2024 року, а не з 2014 року як зазначено у висновку, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами наданими позивачем, тому вказаний факт не є об`єктивною причиною того, що матір не приймає участі у вихованні дитини тривалий строк.

Суд вважає, що довідки про взяття як внутрішньо переміщеної особи на облік не підтверджують фактів проживання дитини разом з дідусем.

Крім того, суд звертає увагу, що проживання дитини впродовж тривалого часу разом з дідусем, не підтверджується жодними дослідженими у судовому засіданні доказами та не є підставами для позбавлення останньої батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17.

Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо дитини.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що та кий захід буде застосований в інтересах дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Враховуючи викладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що підстави, передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

Вищевикладене узгоджується з постановою Верховного Суду від 6 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19.

Враховуючи вищевикладене, суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачем не надано.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача, та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача щодо ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Окрім того, суд був позбавлений можливості з`ясувати думку дитини щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки позивач жодного разу у судове засідання не з`явився, клопотань про проведення судових засідань в режимі відео конференції не подавав, та просив суд розглядати справу за наявними у справі доказами, за його відсутності.

Окрім того, суд не приймає визнання позову відповідачем по справі, оскільки це суперечить інтересам дитини.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем його тверджень про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню та вихованню дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому в задоволені позову про позбавлення батьківських прав, слід відмовити.

Отже, не має підстав і для розгляду позовних вимог в частині передання дитини під опіку позивачу ОСОБА_1 , оскільки дані вимоги заявлені після проведення підготовчого судового засідання по суті, а також з урахуванням відмови у позовних вимог заявлених позивачем про позбавлення батьківських прав відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити в стягненні судових витрат понесених позивачем.

Керуючись ст. 164 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76, 77, 81, 142, 258, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін