Номер провадження: 22-ц/813/3374/25
Головуючий у першій інстанції Бескровного Я.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ІНФОРМАЦІЯ_1 страхового фонду документації у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного регіонального центру страхового фонду документації про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бескровного Я.В. 13 листопада 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2023 року до Київського районного суду м. Одеси надійшов вищевказаний позов представника ОСОБА_1 , в якому позивач просив суд визнати незаконним звільнення його з посади начальника служби технічного забезпечення Південного регіонального центру страхового фонду документації, скасувати відповідний наказ про звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення, тобто з 29.09.2023 року до дня ухвалення рішення суду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Південним регіональним центром страхового фонду документації, де з 21.02.2005 року по 28.09.2023 року займав посаду начальника служби технічного забезпечення.

21.07.2023 року позивач отримав письмове повідомлення б/н за підписом директора Південного регіонального центру страхового фонду документації С. Крачкова про розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у терміни, встановлені чинним законодавством, у зв`язку зі скороченням служби технічного забезпечення та скороченням посади начальника служби технічного забезпечення, яку він займав. Згодом, 07.08.2023 року, ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення б/н за підписом директора ІНФОРМАЦІЯ_1 страхового фонду документації С. Крачкова, в якому було зазначено, що з метою забезпечення прав та інтересів позивача, відповідно до ст. ст. 24, 49-2 та 172 КЗпП України, йому буде запропоновано іншу роботу в Південному регіональному центрі страхового фонду документації, з урахуванням документа, що підтверджує інвалідність та містить висновок щодо умов та характеру роботи.

Однак, ані 21.07.2023 року, ані після отримання позивачем 07.08.2023 року вищевказаного повідомлення, жодної пропозиції про надання іншої роботи в Південному регіональному центрі страхового фонду документації позивачу від відповідача не надходило. Відповідач не запропонував позивачу жодного іншого варіанту працевлаштування із зазначенням будь-якої посади в Південному регіональному центрі страхового фонду документації.

В період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , внаслідок знаходження на лікарняному, він був звільнений з посади начальника служби технічного забезпечення Південного регіонального центру страхового фонду документації на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України наказом директора Південного регіонального центру страхового фонду документації № 122-к від 26.09.2023 року.

Позивач вважав, що відповідач порушив вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, внаслідок чого він був звільнений з роботи незаконно, а тому має бути поновлений на ній судом з виплатою середнього заробітку за період вимушеного прогулу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2024 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Південного регіонального центру страхового фонду документації від 26.09.2023 року № 122-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби технічного забезпечення Південного регіонального центру страхового фонду документації на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці з 28.09.2023 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби технічного забезпечення Південного регіонального центру страхового фонду документації.

Стягнуто з Південного регіонального центру страхового фонду документації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 29.09.2023 року по 13.11.2024 року, включно, в сумі 155323,14 грн.

Звернуто рішення суду до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника служби технічного забезпечення Південного регіонального центру страхового фонду документації та виплати суми середнього заробітку за один місяць.

В апеляційній скарзі представник ІНФОРМАЦІЯ_1 страхового фонду документації, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 07 серпня 2023 року ОСОБА_1 було письмово повідомлено, що з метою забезпечення його прав та інтересів, відповідно до ст. ст. 24, 49-2, 172 КЗпП України, йому буде запропоновано іншу роботу у Південному регіональному центрі страхового фонду документації з урахуванням документа, що підтверджує інвалідність та містить висновок щодо умов та характеру роботи, за формою, затвердженою Наказом МОН України від 30.07.2012 року № 577 «Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях». З часу отримання такого повідомлення до дати звільнення позивач не надав Південному регіональному центру страхового фонду документації жодного оригіналу документу, що підтверджує його інвалідність та містить висновок щодо умов та характеру роботи. Апелянт вважає, що саме зазначена бездіяльність позивача створила передумови щодо неможливості виконання Південним регіональним центром страхового фонду документації вимог ст. ст. 24, 49-2, 173 Кодексу законів про працю України та його наступного працевлаштування.

Крім того, апелянт зазначає, що оскільки у період з 29.09.2023 року по 17.10.2013 року позивач безперервно перебував на лікарняному та отримував виплати по непрацездатності відповідно до закону, суд першої інстанції безпідставно визначив дату вимушеного прогулу позивача з 29.09.2023 року, що призвело до подвійної оплати коштів на користь позивача у період з 29.09.2023 року по 16.10.2013 року, а також мало наслідком неправильний розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Сторони про розгляд справи на 01.04.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Південного регіонального центру страхового фонду документації підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 21.02.2005 року по 28.09.2023 року працював в Південному регіональному центрі страхового фонду документації на посаді начальника служби технічного забезпечення.

Позивач є інвалідом ІІ групи у зв`язку з хворобою, отриманою у період проходження військової служби, безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК Сер. МСЕ № 077265 Серія 2-18 ОА від 05.05.1998 року та витягом із Акту огляду у МСЕК до цієї довідки.

18.07.2023 року, у зв`язку із погодженням 14.07.2023 року Головою Державної архівної служби України нової структури Південного регіонального центру страхового фонду документації, його директором С. Крачковим було видано наказ від 18.07.2023 року № 16/1-к «Про зміни в організації виробництва і праці». Згідно з цим наказом, зокрема, скорочено службу технічного забезпечення (7 штатних одиниць), у тому числі скорочено посаду начальника служби технічного забезпечення, яку займав позивач. На виконання вказаного наказу, завідувач сектору кадрової роботи та діловодства Л. Шевченко письмово повідомила працівників, підрозділи та посади яких скорочуються, про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці з одночасною пропозицією іншої роботи в Південному регіональному центрі страхового фонду документації.

21.07.2023 року ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення б/н за підписом директора Південного регіонального центру страхового фонду документації С. Крачкова про розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у терміни, встановлені чинним законодавством, у зв`язку зі скороченням служби технічного забезпечення та скороченням посади начальника служби технічного забезпечення, яку займав позивач. Пропозицій іншої роботи на підприємстві із зазначенням всіх вакантних посад вказане повідомлення не містило.

07.08.2023 року ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення б/н за підписом директора Південного регіонального центру страхового фонду документації С. Крачкова, в якому було зазначено, що з метою забезпечення прав та інтересів позивача, відповідно до ст. ст. 24, 49-2 та 172 КЗпП України, йому буде запропоновано іншу роботу в Південному регіональному центрі страхового фонду документації, з урахуванням документа, що підтверджує інвалідність та містить висновок щодо умов та характеру роботи. Конкретних пропозицій іншої роботи із зазначенням всіх вакантних посад вказане повідомлення, як і попереднє, також не містило.

Згідно електронних листків непрацездатності (медичних висновків про непрацездатність) 52К9-Е497-364А-437Е від 25.09.2023 року та АН7Е-ВА69-ХВ9В-78КС від 29.09.2023 року, ОСОБА_1 у період з 25.09.2023 року по 29.09.2023 року перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При цьому, колегія суддів враховує, що ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку із такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

В постанові Верховного Суду від 15.06.2022 року у справі № 524/4152/20 (провадження № 61-3769св21) зазначено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Крім того, як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У постанові Верховного Суду від 21.05.2020 року у справі № 316/969/16-ц (провадження № 61-38003св18) вказано, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Єдиним способом виконання такого обов`язку є пропозиція роботодавця працівнику, який вивільнюється, усіх наявних вакансій та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Виходячи з викладеного, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Законодавством не встановлено форму й порядок попередження працівників про наступне вивільнення.

Попередження має бути зроблено в такий спосіб, щоб у разі виникнення конфліктної ситуації, роботодавець міг документально підтвердити факт попередження працівника не пізніше ніж за два місяці до звільнення.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №161/7196/19 визначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач двічі письмово повідомив позивача про наступне звільнення, вперше - 21.07.2023 року, тобто в межах встановленого законом двомісячного строку до дня звільнення, вдруге 07.08.2023 року, однак ці повідомлення не містили в собі пропозицій іншої роботи та відомостей про всі вакантні посади, які існували протягом періоду з дня повідомлення по день звільнення. Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачу не було запропоновано усіх інших вакантних посад (інших робіт), оскільки доказів такого матеріали справи не містять, відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження виконання такого обов`язку не надано.

Судом також вірно критично оцінено показання свідків ОСОБА_2 заступниці директора Південного регіонального центру страхового фонду документації, та ОСОБА_3 - завідувачки сектору кадрової роботи та діловодства про те, що ОСОБА_1 була усно запропонована посада водія, від якої він відмовився, адже інших, зокрема письмових доказів такої пропозиції та відмови позивача від неї відповідачем не надано, а позивач заперечує отримання пропозицій якої-небудь роботі, в тому числі й на посаді водія.

З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ІНФОРМАЦІЯ_1 страхового фонду документації про те, що позивачу нібито пропонувався ряд посад, оскільки матеріали справи не містять жодного належного доказу отримання ОСОБА_1 переліку посад при звільненні, та відмови останнього від пропозицій щодо його працевлаштування.

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що доводи апелянта є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачу не було запропоновано усіх інших вакантних посад (інших робіт), оскільки доказів такого матеріали справи не містять, відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження виконання такого обов`язку не надано.

Аналогічно необгрунтованими є доводи відповідача про те, що передумовою звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України без пропозиції йому іншої роботи на підприємстві стала бездіяльність позивача щодо ненадання Південному регіональному центру страхового фонду документації жодного оригіналу документу, що підтверджує його інвалідність та містить висновок щодо умов та характеру роботи. Положення ст.ст. 40 та 49-2 КЗпП України не ставлять обов`язок власника або уповноваженого ним органу щодо працевлаштування робітника, який підлягає звільненню за ініціативою роботодавця за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у залежність від будь-яких дій чи бездіяльності робітника щодо надання чи ненадання додаткових документів, оскільки обов`язок надання таких документів робітником трудовим законодавством не передбачений. Робітник лише на свій розсуд обирає запропоновані йому вакансії і може відмовитись від роботи на всіх цих посадах, що і є єдиною законною підставою його звільнення за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки в такому випадку роботодавець вважається таким, що виконав вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування робітника.

Як зазначав відповідач у апеляційній скарзі, в особовій справі містилась копія ксерокопія довідки Одеської фтізіопульмонологічної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії, оформлена на бланку серії 2-18 ОА Сер. МСЕ№ 077265, яка не містить обов`язкових для адміністрацій підприємств, установ і організацій висновків медико-соціальної експертної комісії про умови та характер праці.

Колегія суддів звертає увагу представника ІНФОРМАЦІЯ_1 страхового фонду документації на те, що інвалідність була встановлена ОСОБА_1 ще у 1998 році, а працював позивач у Південному регіональному центрі страхового фонду документації протягом 18 років, з 2005 по 2023 роки, тобто, у вказаний тривалий період перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, у останнього була можливість витребувати у ОСОБА_1 усі необхідні документи, зокрема і оригінал документу, що підтверджує його інвалідність та містить висновок щодо умов та характеру роботи.

Крім того, за клопотанням відповідача, суд першої інстанції витребував від Одеської фтізіопульмонологічної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» інформацію та копії документів стосовно встановлення інвалідності ОСОБА_1 та рекомендованих умов та характеру праці інваліда.

З відповіді МСЕК від 28.02.2024 року № 13 вбачається, що відповідно до вимог законодавства України особам з інвалідністю віковою категорією старше пенсійного віку індивідуальна програма реабілітації інвалідів не складається, тому з цієї причини показані умови праці в програмі реабілітації інваліда не зазначалися. До відповіді додані копії документів, зокрема Витяг із Акту огляду у МСЕК до довідки Сер. МСЕ Серія 2-18 ОА № 077265 від 05.05.1998 року, які відповідають копіям цих же документів, що були надані до суду та відповідачу позивачем і також не містять в собі відомостей у розділі «Висновок про умови та характер праці».

Судами першої та апеляційної інстанцій досліджено наказ директора Південного регіонального центра страхового фонду документації від 18.07.2023 року № 16/1-к «Про зміни в організації виробництва і праці» та штатні розписи відповідача, введені в дію 01.01.2023 року та 01.10.2023 року (після змін в організації виробництва і праці), та встановлено, що скорочення чисельності та штату працівників в Південному регіональному центру страхового фонду документації фактично не відбулося. Штатна чисельність працівників станом на 01.01.2023 року та станом на 01.10.2023 року становить однакову кількість 45 штатних одиниць. Зазначеним наказом була проведена оптимізація структури підприємства шляхом скорочення окремих підрозділів та створення нових з аналогічними функціями з переведенням працівників скорочених підрозділів до новостворених. При цьому, матеріалами справи встановлено, що звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було лише позивача, а іншим працівникам запропонована робота в підрозділах нової структури, на що вказала в своїх показаннях завідувачка сектору кадрової роботи та діловодства свідок ОСОБА_3 .

З наявних у матеріалах справи доказів також вбачається, що у новоствореному відділі матеріально-технічного забезпечення передбачені ті ж самі штатні одиниці та посади, які входили до складу служби технічного забезпечення, тобто функціональні обов`язки цих структурних підрозділів є тотожними. Крім того, штатна чисельність відділу матеріально-технічного забезпечення (8 штатних одиниць) збільшилась на одну штатну одиницю в порівнянні з штатною чисельністю служби технічного забезпечення (7 штатних одиниць), яку до звільнення очолював позивач, за рахунок введення нової посади «завідувач господарства».

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в умовах оптимізації структури підприємства без реорганізації, перепрофілювання його діяльності, без скорочення чисельності та штату працівників, відповідач мав реальну можливість запропонувати позивачеві іншу роботу та працевлаштувати його на іншій посаді, але, в порушення вимог ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України, цього не зробив.

Отже, як вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні, при звільненні позивача відповідач, в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не запропонував останньому реальної можливості для переведення на будь-яку вакантну посаду (іншу роботу), які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивача про наступне вивільнення по день звільнення.

Згідно п. а ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року та набрала чинності для України 16.05.1995 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Крім того, судом враховано, що ОСОБА_1 , як працівник, є слабшою стороною у правовідносинах із відповідачем, а тому закон у цьому випадку передбачає дію такого принципу, як презумпція винуватості роботодавця. Тобто, саме роботодавець повинен спростувати усі доводи та вимоги працівника, а судочинство в цьому випадку не може ґрунтуватися на принципі рівності обох сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не дотримався вимог КЗпП України, а тому є підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 761/25605/17 зазначено, що зміни в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників, а незначні розширення в діяльності відповідача не є змінами в організації виробництва та праці. Тобто, скорочення чисельності або штату працівників, безумовно, є правом роботодавця, однак це не має бути підставою для зловживань та незаконного звільнення працівника.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 року у справі № 702/725/17 зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи, як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Вищенаведене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.06.2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) та у постанові від 23.06.2022 року у справі № 761/43507/19-ц (провадження № 61-12352св21).

Щодо вимог позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 3 розд. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розд. 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Дійшовши вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, судом першої інстанції було невірно розраховано суму такого заробітку та період, за який він стягується.

Так, оскільки позивач у період з 29.09.2023 року по 16.10.2023 року безперервно перебував на лікарняному, то період вимушеного прогулу має розраховуватись з 17.10.2023 року (перший день після закриття листка непрацездатності) та по 13.11.2024 року (день ухвалення судового рішення) включно, що дорівнює 270 робочим дням.

Згідно п.4 розд. 3 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Крім того, оскільки днем звільнення позивача є 17.10.2023 року, то останніми двома повними місяцями роботи ОСОБА_1 перед звільненням є серпень та вересень 2023 року. З довідки про доходи позивача від 24.10.2023 року №420 вбачається, що нарахована заробітна плата за серпень 2023 року становить 7931,84 грн., за вересень 2023 року - 8687,26 грн., кількість відпрацьованих днів за серпень 2023 року дорівнює 19 днів, за вересень 2023 року - 18 днів.

Таким чином, загальна сума заробітної плати ОСОБА_1 за останні да місяця роботи дорівнює 16619,10 грн. (7931,84 + 8687,26 = 16619,10), загальна кількість відпрацьованих робочих днів за серпень-вересень 2023 року становить 37 днів.

Відповідно, середньоденна заробітна плата позивача складає 449,16 грн. (16619,10/37 = 449,16).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 дорівнює 121273,20 грн.(449,16 грн. х 270 робочих днів = 121273,20 грн.).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 121273,20 грн.

Інші доводи апеляційної скарги Південного регіонального центру страхового фонду документації були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2024 року підлягає зміні в частині визначення суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, та періоду, за який він має бути стягнутий з відповідача. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Частинами 1-2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У даному випадку, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи.

Оскільки судом апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги Південного регіонального центру страхового фонду документації задоволені, у пропорційному вираженні, на 78% (121273,20 х 100/155321,14 = 78), то судові витрати апелянта за подачу апеляційної скарги в сумі 2361,84 грн. (3028 х 78%/100 = 2361,84) підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Південного регіонального центру страхового фонду документації - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2024 року - змінити в частині визначення суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, та періоду, за який він має бути стягнутий.

Викласти абзац четвертий резолютивної частини судового рішення у наступній редакції:

Стягнути з Південного регіонального центру страхового фонду документації (,65092, Одеська область, м. Одеса, вул. Зелена, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17.10.2023 року по 13.11.2024 року, включно, в сумі 121273,20 гривень.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Судові витрати Південного регіонального центру страхового фонду документації (,65092, Одеська область, м. Одеса, вул. Зелена, буд. 1) в сумі 2361,84 гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 квітня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе