УХВАЛА

24 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 202/12905/23

провадження № 61-5023ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалової Наталії Вікторівни на рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургійний завод «Дніпросталь» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургійний завод «Дніпросталь» (далі - ТОВ «МЗ «Дніпросталь»), в якому просив суд:

- визнати незаконним наказ № 143-к від 08 червня 2023 року та виключити запис

з трудової книжки позивача про звільнення відповідно до пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України;

- поновити позивача на посаді розливальника сталі дільниці розливання сталі служби головного інженера;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 червня 2023 року до дня винесення судового рішення по справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду

від 11 березня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «МЗ «Дніпросталь» про визнання наказу про звільнення незаконним, про поновлення на роботі та оплату праці за час вимушеного прогулу відмовлено.

15 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалова Н. В. засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2025 року (надійшла до суду 18 квітня 2025 року), в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

У постанові Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року зазначено, що дата виготовлення повного тексту 11 березня 2025 року, отже останній тридцятий день на касаційне оскарження припадає на 10 квітня 2025 року (четвер).

Представник заявника звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою

15 квітня 2025 року, тобто з порушенням строку подачі касаційної скарги.

У касаційній скарзі взагалі не порушується питання поновлення строку подачі касаційної скарги та не надано доказів поважності пропуску такого строку.

Оскільки представником заявника не заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та не надано відповідних доказів, касаційну скаргу необхідно залишити без руху відповідно до вимог частини третьої статті 393 ЦПК України та надати особі строк для подання відповідного клопотання.

Крім того, подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалової Н. В. не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, у касаційній скарзі представник заявника, як на підставу касаційного оскарження, посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що необхідно відступити від висновку щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах.

Верховний Суд не може прийняти дане посилання, як підставу касаційного оскарження, оскільки представником заявника не зазначено від якого саме правового висновку та в якій постанові Верховного Суду необхідно відступити, також не вказано жодного правового обґрунтування такого відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а отже вимоги ЦПК України не виконані.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалової Наталії Вікторівни на рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць