УХВАЛА

07 травня2025 року

м. Київ

Справа № 643/674/18

Провадження № 14-32цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Мартєва С. Ю.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт кепітал» про визнання кредитного договору недійсним у частині

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року у складі колегії суддів Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Чумак О. В.,

УСТАНОВИЛА:

1. У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та кредит»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт кепітал» (далі - ТОВ «ФК «Стандарт кепітал») про визнання кредитного договору недійсним у частині.

2. Позов мотивував тим, що 25 січня 2006 року ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та кредит») уклали кредитний договір № 3/01-Ф, за умовами якого це товариство зобов`язалося надати кредит (грошові кошти) в іноземній валюті на придбання нерухомого майна в сумі 53 000,00 дол. США на строк до 25 січня 2026 року зі сплатою 12 % річних.

3. Зазначав, що графік зниження заборгованості за кредитом - додаток 1 до договору від 25 січня 2006 року № 3/01-Ф також містить відомості, що не відповідають умовам кредитного договору, а саме: розмір ануїтетного платежу та розміри сум, спрямованих на погашення основного боргу і процентів.

4. Вважав, що умови кредитного договору, за якими він повинен сплатити відповідачу крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) недійсними.

5. Крім того, у пункті 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку штраф 100,00 грн та пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

6. Посилався на те, що встановлення у договорі пені в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення є таким, що суперечить засадам рівності учасників цивільних правовідносин та принципам справедливості, добросовісності та розумності.

7. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними з моменту укладення:

- пункт 3.2 кредитного договору в частині умови про те, що позичальник зобов`язується до 10 числа кожного місяця погашати заборгованість з кредитних ресурсів у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за договором становить 590,87 дол. США; у складі такого платежу також має сплачувати проценти за користування кредитними ресурсами;

- додаток 1 до кредитного договору (графік зниження заборгованості за кредитом);

- пункти 4.7, 4.8 кредитного договору про сплату щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів;

- пункт 6.1 кредитного договору щодо необхідності сплати пені у розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

8. Рішенням від 04 лютого 2021 року Московський районний суд м. Харкова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав недійсним з моменту укладання пункт 4.7 кредитного договору від 25 січня 2006 року № 3/01-Ф, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 .

Визнав недійсним пункт 4.8 кредитного договору від 25 січня 2006 року № 3/01-Ф, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

Визнав недійсним з моменту укладання пункт 6.1 кредитного договору від 25 січня 2006 року № 3/01-Ф між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 .

У решті позову відмовив.

9. Рішення місцевий суд мотивував тим, що кредитний договір у частині умов про встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом (пункти 4.7, 4.8 кредитного договору) є недійсним, оскільки не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини першої статті 18 Закону № 1023-XII.

10. Крім того, умови пункту 6.1 кредитного договору, які встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за спірним договором, є несправедливими, суперечать принципам розумності і добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позичальнику - позивачу як споживачу послуг банку, а тому на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) мають бути визнані недійсними.

11. Решту позовних вимог місцевий суд вважав недоведеними належними та допустимими доказами.

12. Постановою від 02 листопада 2023 року Полтавський апеляційний суд апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Стандарт кепітал» задовольнив.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року скасував та у позові відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Стандарт кепітал» сплачений судовий збір у розмірі 3 171,60 грн.

13. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсними пунктів 4.7, 4.8 та 6.1 кредитного договору.

Водночас, з огляду на те, що кредитний договір уклали 25 січня 2006 року, позивач перед укладенням кредитного договору отримав умови кредитування (пункт 7.5 кредитного договору), а тому поданий 24 січня 2018 року позов про визнання частково недійсним кредитного договору є таким, що заявлений поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України. Клопотань про поновлення такого строку не заявлено.

14. У грудні 2023 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ямполець І. С., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

15. Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96) про незастосування позовної давності до вимог про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду, прийняте за таким позовом, тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена у законі.

16. Вважав, що суд апеляційної інстанції не врахував правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (і згаданих у цій постанові інших постановах Верховного Суду), про те, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Вирішення вимог про визнання недійсними таких пунктів кредитного договору не є належним способом захисту прав та не приведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Належним способом захисту в подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину. Висновок про відмову в позові за спливом позовної давності є помилковим, оскільки правочин в указаній частині є нікчемним відповідно до закону, без необхідності визнання його недійсним.

17. Також суд апеляційної інстанції не врахував, що перебіг позовної давності за вимогою про визнання правочину недійсним обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Зауважив, що він звернувся до суду в межах позовної давності, бо дізнався про порушення свого права у серпні 2017 року - у день звернення за юридичною допомогою до ОСОБА_2 як фахівця в галузі права (це підтверджує довіреність від 07 серпня 2017 року, копія якої є у матеріалах справи). Більш того, він не знав, що умови кредитного договору суперечать вимогам законодавства та порушують його права. В іншому разі він би не підписував такий договір.

18. Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Розгляд у Верховному Суді

19. Ухвалою від 21 лютого 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження у справі; витребував справу з місцевого суду.

20. При відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції зазначив, що підстави касаційного оскарження передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Зокрема, суд в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19.

21. Ухвалою від 31 жовтня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

22. Ухвалою від 06 листопада 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу № 643/674/18 об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновків щодо застосування статей 11, 18, 19 Закону № 1023-XII та статті 55 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-III), викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (провадження № 61-4875св21).

23. Ухвалою від 20 січня 2025 року Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду повернув справу № 643/674/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк «Фінанси та кредит», ТОВ «ФК «Стандарт кепітал» про визнання кредитного договору недійсним у частині за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ямполець І. С., на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

24. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду виходила з того, що у цій справі відсутній предмет розгляду справи об`єднаною палатою, палати, оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (провадження № 61-4875св21) при визнанні оспорюваних пунктів кредитного договору від 20 березня 2007 року нікчемними виходив з того, що визначені у вказаних пунктах платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону № 2121-III, частиною четвертою статті 11 Закону № 1023-XII, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок (частини перша, друга статті 228 ЦК України).

Більш того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в цій постанові послався на аналогічний правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), від якого Велика Палата Верховного Суду в порядку, встановленому частиною третьою статті 403 ЦПК України, не відступала (постанова від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, правова позиція, висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, застосована у 191 постанові Верховного Суду у складі колегій суддів різних палат Касаційного цивільного суду.

25. Ухвалою від 26 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу № 643/674/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України для відступу від її висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, висловленого в раніше ухваленому рішенні, а саме шляхом конкретизації викладеного у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 висновку щодо застосування у подібних правовідносинах приписів Закону № 1023-XI) і Закону № 2121-III про оспорюваність умов кредитного договору щодо стягнення плати за управління кредитом, якщо цей договір був укладений до 13 січня 2006 року. Колегія суддів вважає, що такий висновок слід поширити також на договори, укладені починаючи з 13 січня 2006 року, в яких є умови щодо сплати щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів і пені.

26. Ухвалу мотивувала тим, що передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі зазначеного припису ЦПК України необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики у справах про захист прав споживачів банківських кредитних послуг щодо застосування положень статей 11, 18, 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 3161-IV), який набрав чинності 13 січня 2006 року.

Мова йде про те, щоб для розвитку практики Великої Палати Верховного Суду щодо договорів споживчого кредитування визначити, чи є оспорюваними або нікчемними укладені починаючи з 13 січня 2006 року договори про надання споживчих кредитів, у яких є несправедливі умови чи які укладені з використанням нечесної підприємницької практики.

Неоднаковий підхід до тлумачення та застосування приписів зазначених статей щодо тих договорів, які можуть бути визнані недійсними (з огляду на назву статті 18 «Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача», частини п`яту - сьому статті 18 Закону № 1023-XII у зазначеній редакції), або які є недійсними (останній абзац частини четвертої статті 11, частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у вказаній редакції), не сприяє передбачуваності у вирішенні судами відповідних спорів за подібних правовідносин.

27. Колегія суддів Другої судової палати зазначила, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

28. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

29. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

30. Наголосила, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

31. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

32. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

33. Колегія суддів виходила з того, що на час укладення 25 січня 2006 року ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» із позивачем кредитного договору Закон № 1023-XII діяв у редакції Закону № 3161-IV, який набрав чинності 13 січня 2006 року.

34. Наголосила, що із цього часу почали діяти нові редакції:

статті 11 Закону № 1023-XII, яка регламентувала права споживача у разі придбання ним продукції у кредит. Згідно з приписами цієї статті про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом кредитодавець повідомляє споживача письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни; без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною (речення друге та третє останнього абзацу частини четвертої статті 11 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV);

статті 18 «Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача» Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, коли всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);

статті 19 Закону № 1023-XII про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19). За змістом абзацу першого частини другої цієї статті підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV).

35. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III, у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

36. Наголосила, що 10 травня 2007 року Правління Національного банку України (далі - НБУ) прийняло постанову № 168, якою затвердило Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що набрали чинності 05 червня 2007 року.

Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

37. Також 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» (далі - Закон № 3795-VI).

Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року (далі - Закон № 1734-VIII). Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII.

38. Закон № 1734-VIII у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1).

Цей пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

39. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що на день укладення кредитного договору (25 січня 2006 року) у справі, що розглядається, приписи ЦК України, Закону № 1023-XII у відповідній редакції та Закону № 2121-III прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за надання кредитних ресурсів.

Станом на час укладення кредитного договору частина п`ята статті 18 Закону № 1023-XII передбачала можливість визнання недійсними умов договорів, у тому числі про надання кредитів на споживчі цілі, якщо ці умови є несправедливими та обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, пункти 22-42).

Однак частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV визначала, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім того, останній абзац частини четвертої статті 11 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV встановлював, що є недійсними зміни відсоткових ставок за споживчими кредитами без письмового повідомлення про це кредитодавцем споживача протягом семи календарних днів з дати такої зміни.

40. На переконання колегії суддів, виходячи з ухвали об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року слід застосувати висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19.

41. У справі № 459/312/19 Верховний Суд для кваліфікації умов договору про споживчий кредит від 20 березня 2007 року керувався приписами Закону № 1023-XII у тій самій редакції, що діяла на час укладення 25 січня 2006 року кредитного договору, якого стосується справа № 643/674/18.

На підставі приписів статей 11, 18 Закону № 1023-XII у відповідній редакції Верховний Суд виснував, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону; умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

42. На думку колегії суддів, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала дещо інший підхід щодо кваліфікації договорів про надання споживчого кредиту, укладених до 13 січня 2006 року.

43. За обставинами справи № 363/1834/17 позивач звернувся з позовом про визнання недійсними умов укладеного 06 грудня 2005 року кредитного договору про встановлення додаткової плати за управління кредитом та про надання кредиту в іноземній валюті. Вважав, що ті умови є несправедливими та мають ознаки нечесної підприємницької практики. Крім того, просив визнати дії банку зі стягнення плати за управління кредитом неправомірними та зобов`язати його перерахувати заборгованість позивача.

44. Велика Палата Верховного Суду у справі № 363/1834/17 виснувала, що суд на підставі приписів статті 55 Закону № 2121-III, частини першої статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 3161-IV, пункту 6 частини першої статті 3 та частини третьої статті 509 ЦК України може визнати недійсною умову про плату (комісію) за управління кредитом (обслуговування його), інші подібні платежі, встановлені у договорі про надання споживчого кредиту, укладеному до 13 січня 2006 року. Зауважила, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час укладення такого договору, ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана.

45. За таких міркувань Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наведений висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 363/1834/17 щодо застосування приписів Закону № 2121-III та Закону № 1023-XII потребує конкретизації стосовно кваліфікації як оспорюваних або нікчемних договорів про надання споживчих кредитів, у яких є несправедливі умови чи які укладені з використанням нечесної підприємницької практики, починаючи з 13 січня 2006 року.

46. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

47. З огляду на відсутність підстав для передачі справи на її розгляд Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

48. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

49. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

50. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

51. Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

52. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

53. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

54. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

55. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).

56. У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, та «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); Суд визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, якими потрібно керуватись; сам Суд, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у разі необхідності може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).

57. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, треба пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).

58. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

59. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників справи.

60. Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це означало б для суду неможливість виправити свою позицію або виключало б можливість динамічного розвитку права та суспільних правовідносин.

61. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

62. Згідно з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої статті 45 Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду, зокрема, у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

63. Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду має відступати від своїх попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання [постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 41)].

64. Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від своїх попередніх висновків лише за наявності для цього належних підстав. Такі підстави мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

65. Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

66. Згідно з пунктами 25-27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) для цілей застосування приписів процесуальних законів подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

67. Серед цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

68. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібен специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

69. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

70. Справу можна передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною четвертою статті 403 ЦПК України, якщо висновок Великої Палати Верховного Суду в іншій аналогічній справі з подібними правовідносинами підлягав застосуванню при розгляді справи по суті, однак колегія суддів обґрунтувала наявність об`єктивних підстав для відступу від нього, оцінити які має Велика Палата Верховного Суду.

71. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила відступити від правового висновку, викладеного у її постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, щодо застосування приписів Закону № 2121-III та Закону № 1023-XII шляхом його конкретизації стосовно кваліфікації як оспорюваних або нікчемних договорів про надання споживчих кредитів, у яких є несправедливі умови чи які укладені з використанням нечесної підприємницької практики починаючи з 13 січня 2006 року.

72. Так, у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду мала вирішити, зокрема, такі питання: чи є недійсною (нікчемною) умова укладеного до 13 січня 2006 року кредитного договору про встановлення додаткової плати (комісії) за управління кредитом; чи є ефективним способом захисту прав позивача вимога про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість.

73. Вирішуючи поставлені перед нею питання, Велика Палата Верховного Суду у справі № 363/1834/17 встановила, що позивач звернувся з позовом про визнання недійсними умов укладеного 06 грудня 2005 року кредитного договору про встановлення додаткової плати за управління кредитом та про надання кредиту в іноземній валюті. Вважав, що такі умови є несправедливими та мають ознаки нечесної підприємницької практики. Крім того, просив визнати дії банку зі стягнення плати за управління кредитом неправомірними та зобов`язати його перерахувати заборгованість позивача.

Виснувала, що означена умова кредитного договору є оспорюваною згідно із частиною першою статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час його укладення, та частиною третьою статті 215 ЦК України. Таку умову суд може визнати недійсною на підставі приписів статті 55 Закону № 2121-III, частини першої статті 21 Закону № 1023-XII у вказаній редакції, пункту 6 частини першої статті 3 та частини третьої статті 509 ЦК України.

Вирішила, що вимога про зобов`язання банку перерахувати кредитну заборгованість є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) й ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

74. Тобто у справі № 363/1834/17 виключна правова проблема полягала у необхідності формування єдиної правозастосовної практики у спорах про стягнення кредитної заборгованості, визнання недійсним кредитного договору у частині вирішення питань дійсності (оспорюваності, нікчемності) умов про комісію (інші подібні платежі) за обслуговування кредиту у кредитних договорах, укладених до 13 січня 2006 року.

75. У справі, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати просила вирішити питання про застосування приписів Закону № 2121-III та Закону № 1023-XII починаючи з 13 січня 2006 року, тобто після набрання чинності статтями 11 і 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, оскільки кредитний договір укладений 25 січня 2006 року.

76. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що приписи Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-ІV були незастосовні для визнання недійсними положень кредитного договору, який уклали сторони у справі № 363/1834/17, оскільки для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору, що свідчить про відсутність підстав для конкретизації висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 363/1834/17 щодо застосування положень статей 11, 18, 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, який набрав чинності 13 січня 2006 року.

77. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюють суди на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року у справі № 922/5158/21).

78. Таким чином, обґрунтування колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду необхідності конкретизації висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 363/1834/17 щодо застосування приписів Закону № 2121-III та Закону № 1023-XII стосовно кваліфікації як оспорюваних або нікчемних договорів про надання споживчих кредитів, у яких є несправедливі умови чи які укладені з використанням нечесної підприємницької практики, починаючи з 13 січня 2006 року, не знайшло свого підтвердження, оскільки висновки, від яких запропоновано відступити шляхом їх уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Законом № 3161-IV, а отже, правовідносини у справі № 363/1834/17 не є подібними до правовідносин у цій справі.

79. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснений Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язковий для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (див., зокрема, пункт 18.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21).

80. Крім того, аналіз статті 400 та частини третьої статті 403 ЦПК України дає підстави для висновку, що межі розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду визначаються передусім доводами та вимогами касаційної скарги, а не лише підставами передачі справи на її розгляд.

81. Як видно з доводів касаційної скарги, ОСОБА_1 не погодився із застосуванням позовної давності, а не з тим, як суди застосували приписи Закону № 2121-III та Закону № 1023-XII.

82. У справі, висновки Великої Палати у якій просила уточнити колегія суддів, діяло інше правове регулювання правовідносин, ніж у справі, яка переглядається.

83. При цьому Велика Палата Верховного Суду не встановила об`єктивних причин відступу від правового висновку, якими, за її усталеною практикою, можуть бути очевидні вади попереднього рішення (неефективність, неясність, неузгодженість) чи зміна суспільного контексту.

84. Отже, немає передумов для прийняття до розгляду цієї справи Великою Палатою Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України.

85. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню Другій судовій палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

1. Справу № 643/674/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт кепітал» про визнання кредитного договору недійсним у частині за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року - повернути на розгляд Другій судовій палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

2. Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. Ю. Мартєв

Судді О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко М. В. Мазур

Ю. Л. Власов К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

М. І. Гриців О. В. Ступак

Ж. М. Єленіна І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук

В. В. Король В. Ю. Уркевич

С. І. Кравченко Є. А. Усенко

Н. В. Шевцова