ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 753/1264/22

провадження № 61-10512св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління юстиції у місті Києві,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тандир Дмитро Віталійович, на постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року у складі колегії суддів Поліщук Н. В., Мережко М. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління юстиції у місті Києві, про визнання права власності на 1/2 частку квартири у порядку спадкування за заповітом та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є єдиним спадкоємцем за заповітом всього майна померлого ОСОБА_4 , зокрема квартири АДРЕСА_1 , яка була його особистою приватною власністю.

Зазначала, що ОСОБА_4 на випадок смерті 11 січня 2011 року заповів їй все своє майно.

Дружина ОСОБА_4 ОСОБА_5 23 грудня 2003 року склала заповіт, відповідно до якого все майно на випадок смерті заповіла онуці ОСОБА_6 .

Посилалась на те, що у Дарницькому районному суді міста Києва перебувала на розгляді справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя (справа № 22?ц/796/10073/2013).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційний суд міста Києва рішенням від 07 листопада 2013 року у справі № 22?ц/796/10073/2013 визнав за ОСОБА_1 , яка є правонаступницею ОСОБА_4 , право власності на 1/2 частку спірної квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Щодо іншої 1/2 частки спірної квартири існує невирішений спір, у зв`язку з чим ОСОБА_6 , яка є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_5 , не визнаючи права власності за ОСОБА_1 на частку квартири, звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Верховний Суд у справі № 753/8626/16-ц рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року скасував, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку квартири АДРЕСА_1 та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , про визнання права власності відмовив.

Верховний Суд керувався тим, що згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири на підставі договору дарування від 10 червня 2015 року; ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири на підставі договору дарування від 07 листопада 2015 року. Отже, оскаржувані судові рішення стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте вони не були залучені до участі у справі співвідповідачами.

ОСОБА_1 зазначала, що реєстрація права власності на іншу 1/2 частку спірної квартири за відповідачами є незаконною та безпідставною, оскільки на момент укладення договору дарування спірної 1/2 частки квартири правова підстава, на якій ОСОБА_6 набула право власності на спірну 1/2 частку квартири та на підставі якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відпала.

Отже, вважала, що ОСОБА_6 не була законним власником спірної 1/2 частки квартири, тому не мала права на її відчуження.

Позивач зазначала, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів щодо реєстрації права власності на іншу 1/2 частку спірної квартири за відповідачами порушує її право власності як спадкоємця, який прийняв спадщину, перешкоджає в оформленні спадкових прав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:

визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 ;

скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частку спірної квартири за ОСОБА_3 , дата державної реєстрації 10 червня 2015 року, номер запису про право власності 9978131;

скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частку спірної квартири за ОСОБА_2 , дата державної реєстрації 07 листопада 2015 року, номер запису про право власності 11942930.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 05 липня 2023 року позов задовольнив.

Скасував державну реєстрацію права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , дата державної реєстрації 10 червня 2015 року, номер запису про право власності 9978131.

Скасував державну реєстрацію права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , дата державної реєстрації 07 листопада 2015 року, номер запису про право власності 11942930.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира була особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_4 на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Після смерті ОСОБА_4 судовим рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за заповітом.

ОСОБА_1 є єдиними спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину та якій належить право власності на 1/2 частку спірної квартири на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Позивач не може належним чином оформити спадщину на іншу 1/2 частку спірної квартири, оскільки цьому перешкоджає безпідставна та незаконна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за відповідачами права власності на цю частку майна, а тому відповідні записи підлягають скасуванню.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Прокудіна К. А., подав апеляційну скаргу. Відповідач зазначав, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири та за ОСОБА_3 на 1/4 частку квартири здійснена на підставі договорів дарування, які недійсними не визнані, таких вимог позивач не заявляла. Вважав, що встановлення тієї обставини, що станом на час відчуження ОСОБА_6 за договором дарування спірної 1/2 частки квартири судове рішення про визнання права власності за нею на цю частку було скасоване, не є підставою для скасування реєстрації права власності за відповідачами.

ОСОБА_2 посилався на те, що місцевий суд не встановив всіх обставин справи, зокрема, який правовий режим спірного майна та чи прийняла ОСОБА_5 обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 , оскільки під час розгляду судами справи № 22-ц/796/10073/2013 та справи № 753/8626/16-ц цих обставин не встановлено. Також зазначав, що належним способом захисту за обставин цієї справи є віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння на користь власника. Вважав, що суду належало розглянути вимоги обох спадкоємців щодо прав на спадкове майно та вирішити між ними спір по суті, проте місцевий суд відмовив у залученні іншого спадкоємця ОСОБА_6 для участі у справі третьою особою із самостійними вимогами щодо предмета спору, не прийняв її вимог, відмовив у зупиненні провадження у справі до вирішення справи № 753/12426/22 та в об`єднанні вказаної справи та цієї справи в одне судове провадження.

Київський апеляційний суд постановою від 06 червня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Прокудіної К. А., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнив.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року скасував, ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві, про визнання права власності на 1/2 частку квартири та скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відмовив.

Апеляційний суд керувався тим, що у цій справі належними відповідачами, окрім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є ОСОБА_6 , яка до участі у цій справі співвідповідачем не залучена, натомість судове рішення безпосередньо стосується її прав та обов`язків.

Неправильне визначення суб`єктного складу учасників справи, незалучення до участі у справі належного співвідповідача є самостійною і достатньою підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тандир Д. В., на постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року, у якій позивач просить постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись нанеправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 155/1584/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 720/2683/19, від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21.

Також як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд не дослідив зібрані у справі докази.

Заявник мотивує скаргу тим, що висновок апеляційного суду про незалучення до участі у справі ОСОБА_6 співвідповідачем, яка, на думку суду, є спадкоємцем спірної частки квартири, є помилковим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки ОСОБА_6 розпорядилася спадковим майном, відчуживши його за договором дарування ОСОБА_7 , яке надалі остання подарувала відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Матеріально-правові вимоги у справі за встановлених фактичних обставин можуть бути звернуті лише до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за якими зареєстровано право власності на спірну частку квартири.

ОСОБА_1 зазначає, що суд апеляційної інстанції не мотивував висновки щодо незалучення ОСОБА_6 співвідповідачем у справі, оскільки не встановив обставин щодо прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4 , яка має право на обов`язкову частку у спадщині, водночас неприйняття нею спадщини свідчитиме про те, що права та інтереси ОСОБА_6 оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не порушені, оскільки спадкова трансмісія на прийняття обов`язкової частки не поширюється.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пархоменко О. О., надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає про необґрунтованість доводів позивача та просить оскаржуване судове рішення залишити без змін. На думку відповідача, ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, вимог віндикаційного характеру не заявляла.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував матеріали справи з суду першої інстанції.

У серпні 2024 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 02 квітня 2025 року справу призначив до судового розгляду колегією в складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до заповіту від 11 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шкода О. М., зареєстрованого у реєстрі за № 23, ОСОБА_4 все майно на випадок смерті заповів ОСОБА_1

ОСОБА_5 23 грудня 2003 року склала заповіт, відповідно до якого все майно на випадок смерті заповіла онуці ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його дружина ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційний суд міста Києва рішенням від 07 листопада 2013 року у справі № 22?ц/796/10073/2013 за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступницею ОСОБА_4 , до ОСОБА_6 , яка є правонаступницею ОСОБА_5 , визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У справі № 22-ц/796/10073/2013 встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_4 за час шлюбу з ОСОБА_5 , проте за кошти, які особисто належали ОСОБА_4 , тому відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України квартира належала ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.

У рішенні апеляційного суду у справі № 22-ц/796/10073/2013 встановлено, що ОСОБА_5 на час смерті ОСОБА_4 була непрацездатною, тому мала право на половину від частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом згідно з частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Також встановлено, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року у справі № 2-4696/12, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року, які були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

23 вересня 2014 року ОСОБА_6 подарувала на підставі договору дарування 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , що підтверджується інформаційною довідкою від 27 грудня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 292704139.

10 червня 2015 року ОСОБА_7 подарувала 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 308.

07 листопада 2015 року ОСОБА_7 подарувала 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 220.

Згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири на підставі договору дарування від 10 червня 2015 року; ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири на підставі договору дарування від 07 листопада 2015 року.

Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 12 липня 2018 року у справі № 753/8626/16-ц визнав за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , в решті позовних вимог відмовив. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , в решті вимог зустрічного позову відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 04 грудня 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року скасував та прийняв нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання права власності відмовив. Позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Верховний Суд у справі № 753/8626/16-ц рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року скасував, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку квартири АДРЕСА_1 та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , про визнання права власності відмовив.

Верховний Суд у справі № 753/8626/16-ц керувався тим, що оскаржувані судові рішення стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте вони не були залучені до участі у справі співвідповідачами.

Також установлено, що у провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває справа № 753/12426/22 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, спір не вирішено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина перша статті 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частини перша та друга статті 1268 ЦК України).

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України).

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6?164цс12)).

Спадкоємець який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов (постанова Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 465/4103/21 (провадження № 61-3678св24)).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме собою є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14?256цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16 (провадження № 14-93цс20)).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано: «Належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно [...] Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

Щодо суті спору

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставами позову зазначала те, що вона є єдиним спадкоємцем за заповітом всього майна померлого ОСОБА_4 , зокрема квартири АДРЕСА_1 , яка була його особистою приватною власністю, що було встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2013 року у справі № 22?ц/796/10073/2013, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірної квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 зазначала, що 19 жовтня 2011 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

У лютому 2012 року державний нотаріус Київської міської нотаріальної контори направив ОСОБА_1 листа про те, що спадкоємець ОСОБА_5 подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку квартири, придбаної ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_4 .

У березні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус відмовив їй, оскільки вирішення цього питання зупиняється на час розгляду у судовому порядку спору щодо спадкового майна.

ОСОБА_1 зазначала, що реєстрація права власності на іншу 1/2 частку спірної квартири за відповідачами є незаконною, оскільки на момент укладення договору дарування цієї частки квартири правова підстава, на якій ОСОБА_6 набула право власності на неї та на підставі якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відпала, тому ОСОБА_6 не мала права на її відчуження.

Позивач вважала, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про реєстрацію права власності на іншу 1/2 частку спірної квартири за відповідачами порушує її право власності як спадкоємця, який прийняв спадщину, перешкоджає в оформленні спадкових прав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд керувався тим, що спір, який існував щодо іншої 1/2 частки спірної квартири вирішено у справі № 753/8626/16-ц, а саме Верховний Суд постановою від 28 липня 2021 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно.

Місцевий суд вважав, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, тому їй належить право власності й на іншу 1/2 частку спірної квартири.

Враховуючи те, що позивач не може оформити спадкові права на спірну квартиру у зв`язку з реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачами права власності на її 1/2 частку, набуту ними у власність без правових підстав, місцевий суд вважав, що відповідні записи про реєстрацію права власності підлягають скасуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , серед іншого, зазначав, що є добросовісним набувачем частки спірного майна, оскільки ОСОБА_6 , будучи власником 1/2 частки спірної квартири, правомірно нею розпорядилася. Вважав, що належним способом захисту за обставин цієї справи є віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачів на користь власника, проте таких вимог позивач не заявляла.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд керувався тим, що вирішення цієї справи стосується прав та обов`язків ОСОБА_6 як спадкоємця спірного майна, яка до участі у справі співвідповідачем не залучена, що є самостійною підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд вважає зазначений висновок помилковим з огляду на таке.

Згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири на підставі договору дарування від 10 червня 2015 року; ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири на підставі договору дарування від 07 листопада 2015 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у позові у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів, не врахував, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може пред`являти віндикаційний позов. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею; у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Апеляційної суд усупереч вимогам статей 367, 382 ЦПК України не навів мотивів прийняття або відхилення аргументів учасників справи, зокрема доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що належим способом захисту порушеного права ОСОБА_1 з огляду на встановлені обставини справи є вимоги віндикаційного характеру, яких не заявлено.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 753/8626/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, в якій зазначено, що спір щодо 1/2 частки спірної квартири стосується прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не були залучені до участі у справі співвідповідачами.

Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, не врахував зазначеного, а також наведених висновків Верховного Суду щодо належного способу захисту прав власника на майно, враховуючи те, що майно по 1/4 частці зареєстроване на праві власності відповідно за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які є відповідачами у справі та вважають себе добросовісними набувачами цього майна, помилково вважав ОСОБА_6 , яка не є власником спірного майна та яка не залучена до участі у справі, належним співвідповідачем, у зв`язку з чим необхідних обставин для правильного вирішення справи не встановив, рішення суду першої інстанції по суті не переглянув, помилкового відмовивши у позові через неналежний суб`єктний склад сторін.

Слід зазначити, що інститут третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, у цивільному судочинстві має на меті обстоювання такими особами власних (суб`єктивних) прав і законних інтересів, на які може вплинути судове рішення у справі. Цей інститут процесуального права покликаний захистити права та охоронювані законом інтереси осіб, які не є учасниками спірних матеріальних правовідносин, зокрема, як у справі, яка переглядається, але знаходяться із однією із сторін процесу у таких відносинах, які можуть змінюватись у результаті ухваленого судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_6 , яка не брала участі у справі, може залучити таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд вважає частково обґрунтованими доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права, який оцінки доводам апеляційної скарги у сукупності з іншими фактичними обставинами справи не здійснив, не визначив з характер спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у позові у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи наведені у касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які частково підтвердилися, відповідно до статті 411 ЦПК України постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Щодо судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тандир Дмитро Віталійович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік