справа № 932/4489/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року у складі колегії суддів Пищиди М. М., Макарова М. О., Ткаченко І. Ю.,
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.
Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 05 грудня 2023 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
У серпні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року.
Верховний Суд постановою від 02 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року скасував, справу направив на новий розгляду до суду першої інстанції.
У справі встановлені такі обставини.
Відповідно до копії договору дарування від 25 квітня 1941 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Єльсіною В. М., ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із п`яти будівель, а саме: одноквартирного будинку; чотириквартирного будинку; триквартирного будинку під залізом; чотириквартирного будинку із цокольним поверхом та підвалом, каретним двором, конюшнею-вбиральнею, сараєм, а також земельної ділянки, площею 3 371 кв. м, яка необхідна для обслуговування будівель та споруд.
20 березня 2001 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким розпорядилася всім своїм майном, де б воно не було і з чого б воно не складалося, на користь ОСОБА_1 (після зміни прізвища - « ОСОБА_1 »).
Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 заведена 11 травня 2001 року за заявою ОСОБА_1 , якому було видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 листопада 1996 року.
ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори 11 грудня 2015 року та 02 жовтня 2020 року із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, господарські будівлі та споруди на АДРЕСА_1 , проте постановами нотаріуса у видачі свідоцтва відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Як убачається з матеріалів справи житлові будинки та споруди на АДРЕСА_1 з 1922 року належали на праві власності ОСОБА_2 та перейшли за договором дарування від 1941 року у власність спадкодавцю ОСОБА_3 .
У позові ОСОБА_1 , серед іншого, зазначав, що особисто бачив на успадкованій ним земельній ділянці кістки померлих. Відповідач (Дніпровська міська рада) на спірній земельній ділянці проводив земельні роботи, вдавався до спроб знищити залишки фундаментів та підвальних приміщень будинків, що розміщені на ній, вивозив з території домоволодіння мурування та зрізані дерева, а також виявлені під час цих робіт останки померлих.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд забезпечити позов шляхом заборони Дніпровській міській раді проводити будь-які роботи за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо спірної земельної ділянки та руйнування залишків будівель, оскільки саме на час подання позову на цій земельній ділянці проводились роботи зі знищення спадкового майна позивача.
Суд першої інстанції заяву про забезпечення позову повернув заявнику з підстав її невідповідності вимогам статті 151 ЦПК України, а саме у зв`язку з несплатою судового збору та відсутністю пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.
Закон України «Про поховання та похоронну справу» визначає, що переміщення в інше місце останків померлого або інші дії, що мали на меті зневажити родинну чи суспільну пам`ять про померлого, продемонструвати негативне ставлення до померлого, завдати образи рідним та близьким померлого, виявити зневагу до суспільних, релігійних принципів та традицій в цій сфері, визнається наругою над останками померлого, за вчинення якої особи несуть відповідальність згідно із законом (статті 2, 32 цього Закону).
Наруга над могилою, іншим місцем поховання є суспільно небезпечним діянням, відповідальність за яке передбачено статтею 297 Кримінального кодексу України.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про поховання та похоронну справу» про виявлені місця невідомих поховань негайно повідомляються відповідні правоохоронні органи. У разі встановлення відсутності складу кримінального правопорушення виявлені місця невідомих поховань підлягають обстеженню, вивченню та обліку відповідними виконавчими органами сільських, селищних, міських рад та органами охорони культурної спадщини в порядку, встановленому законодавством.
У пункті 3 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.
На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2000 року № 1867 «Про затвердження Комплексної програми пошуку і впорядкування поховань жертв війни та політичних репресій» (із змінами) та доручення Кабінету Міністрів України від 29 березня 2006 року № 8521/5/1-06, з метою забезпечення організації робіт з пошуку, ексгумації та перепоховання останків осіб, які загинули внаслідок воєн та політичних репресій, і впорядкування місць їх поховання на території України наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 09 червня 2006 року № 193 затверджено Тимчасовий порядок здійснення на території України пошуку, ексгумації та перепоховання останків осіб, які загинули внаслідок воєн, депортацій та політичних репресій, і впорядкування місць їх поховання.
Згідно з частинами першою, другою статті 239 Кримінального процесуального кодексу України ексгумація трупа з місця поховання здійснюється за постановою прокурора з додержанням правил статті 238 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 ЦПК України, може постановити окрему ухвалу (стаття 420 ЦПК України).
Суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (частина перша статті 262 ЦПК України).
Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено (частина одинадцята статті 262 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах виснувала, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду (постанови від 12 вересня 2024 року в справі № 990/162/23, від 07 лютого 2019 року в справі № 800/500/16).
З огляду на викладене Верховний Суд вважає за необхідне постановити в справі окрему ухвалу для належного реагування органом досудового розслідування - Головним слідчим управлінням Національної поліції України щодо фактів можливих порушень здійснення несанкціонованої господарської діяльності на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на якій можуть знаходитися останки осіб, що загинули внаслідок воєн та політичних репресій.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк у два місяці з моменту отримання окремої ухвали.
Суд роз`яснює, що невиконання судового рішення, одним з видів якого є окрема ухвала, тягне за собою притягнення до відповідальності.
Керуючись статтею 262, 420 ЦПК України,
Направити окрему ухвалу Головному слідчому управлінню Національної поліції України для встановлення ознак кримінального правопорушення у діях осіб, відповідальних за впорядкування місць поховання на території України осіб, які загинули внаслідок воєн та політичних репресій.
Зобов`язати протягом двох місяців з моменту отримання окремої ухвали повідомити Верховний Суд про результати її розгляду.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік