Єдиний унікальний номер судової справи 485/1759/24
Номер провадження 22-ц/812/510/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 квітня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Афанас`євої Ж.Л.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Афанас`євою Жанною Леонідівною, заочне рішення, яке ухвалено Снігурівським районним судом Миколаївської області 09 грудня 2024 року, під головуванням судді Бодрової О.П. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П, за умовами якого позичальник отримав кредит на споживчі цілі у загальному розмірі 17 000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П від 06 травня 2008 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки №02-23-Ф080607П-907 від 06 травня 2008 року, а також між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки №02-23-Ф080607П-908 від 06 травня 2008 року, за умовами яких ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зобов`язались в повному обсязі відповідати перед банком за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами.

У зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П від 06 травня 2008 року утворилась заборгованість.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року у справі №1943/15 стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в розмірі 245 903 грн. 30 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Між тим, вищевказане рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року відповідачами не виконано.

15 жовтня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення за №5/2019 про припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа Банк»), правонаступництво якого виникає з 15 жовтня 2019 року.

12 серпня 2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статусу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції.

30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Разом з тим, внаслідок невиконання рішення третейського суду у відповідачів виникла заборгованість, яка розрахована на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України, та яка станом на 23 лютого 2022 року становить 163 652 грн. 80 коп., з яких: 33 800 грн. 24 коп. сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість та 129 852 грн. 55 коп. сума заборгованості за інфляційними втратами.

Позивач вказував, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц суд висловив правову позицію зазначивши, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Посилаючись на викладені обставини, АТ «Сенс Банк» просило:

стягнути на його користь в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 163 652 грн. 80 коп. та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 33 800 грн. 24 коп. і суми заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість 129 852 грн. 55 коп.;

стягнути на його користь в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість, розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 163 652 грн. 80 коп., та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 33 800 грн. 24 коп. і суми заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість 129 852 грн. 55 коп.

Вирішити питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2024 року позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» суму заборгованості за кредитним договором №Ф080607П від 06 травня 2008 року у загальному розмірі 163 652 грн. 80 коп.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 3 028 грн., тобто по 1 009 грн. 33 коп. з кожного.

Рішення суду мотивовано про доведеність позивачем порушення відповідачами взятих зобов`язань та утворення заборгованості, яка нічим не спростована. Також районний суд зазначав, що невиконанням грошового зобов`язання не припиняє правовідносин сторін, не звільняє відповідачів від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за весь час прострочення (зобов`язання є триваючим).

При цьому, право на позов про стягнення коштів на підставі вказаної статті виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Афанас`євою Ж.Л., про перегляд заочного рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2024 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Афанас`єва Ж.Л., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову банку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом не застосовано принцип пропорційності під час розгляду справи. Також мають враховуватися обставини справи, що свідчить про відсутність доступу до комп`ютеру чи мережі Інтернет та інші обставини, що не дозволили отримати доступ до потрібного рішення.

Звернуто увагу на те, що для вимог про стягнення індексу інфляції та 3 процентів річних застосовується загальна позовна давність.

Також зазначено, що суд може зменшити суми заявлені позивачем до стягнення з урахуванням таких критеріїв: розумності, справедливості, пропорційності (постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Судове рішення в частині вирішення позовних вимог банку до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є предметом апеляційного розгляду.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 травня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та позичальником ОСОБА_2 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 17 000 доларів США на споживчі потреби.

В подальшому, 11 листопада 2008 року та 19 січня 2011 року між сторонами було укладено дві додаткові угоди до вказаного договору (том 1 а.с.91-96,97,98-100).

В забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №Ф080607П від 06 травня 2008 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №02-23-Ф080607П-907 від 06 травня 2008 року, а також між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №02-23-Ф080607П-908 від 06 травня 2008 року, за умовами яких ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зобов`язались в повному обсязі відповідати перед банком за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами (том 1 а.с.101-103,107-109).

Проте, відповідач ОСОБА_2 ухилився від повного та своєчасного виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та інших передбачених договором платежів.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року у справі №1943/15 позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту у розмірі 245 903 грн. 30 коп. (том 1 а.с.54-57).

На час звернення до суду з позовом рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року, ухвалене у справі №1943/15, відповідачами не виконано та на виконанні з примусового виконання не знаходиться (протилежного не встановлено).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість позичальника за кредитним договором встановлена рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 січня 2016 року, яке не виконано, що є підставою для застосування положень ст.625 ЦК України на суму заборгованості.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду помилковим.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 14 березня 2019 року у справі №774/135/18 (провадження №1-48015ав18) виснував, що згідно з п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року за №2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15-ц (провадження №14-336цс18) та у постановах Верховного Суду: від 11 січня 2018 року у справі №755/6219/16-ц (провадження №61-1608св17), від 29 листопада 2018 року у справі №786/123/18 (провадження №61-35753ав18), від 06 серпня 2018 року у справі №786/130/18 (провадження №61-20916ав18), від 31 січня 2019 року у справі №796/106/2018 (провадження №61-40328ав18), від 04 квітня 2019 року у справі №774/62/18 (провадження №61-46076ав18), від 25 квітня 2019 року у справі №774/64/18 (провадження №61-46196ав18), від 13 червня 2019 року у справі №774/81/18 (провадження №61-41098ав18), від 11 липня 2019 року у справі №774/98/18 (провадження №61-39577ав18), від 18 липня 2019 року у справі №774/72/18 (провадження №61-39962ав18), від 25 липня 2019 року у справі №774/30/18 (провадження №61-39088ав18), від 01 серпня 2019 року у справі №774/43/18 (провадження №61-37869ав18), від 17 вересня 2020 року у справі №824/11/20 (провадження №61-4721ав20).

У пункті 22 статті 1 Закону України №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII ) зазначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також визначена сфера дії цього Закону у частині 1 статті 1-1: цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону №1023-XII.

Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону №1023-XII.

Кредитний договір, щодо виконання якого виник цей спір, укладався на задоволення споживчих потреб.

З урахуванням викладеного, Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 28 січня 2016 року було розглянуто справу та ухвалено рішення про стягнення солідарно з відповідачів на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 245 903 грн. 30 коп., а також судових витрат у справі всупереч вимог Закону України «Про третейські суди» щодо компетенції цього органу, оскільки справи у спорах про стягнення кредитної заборгованості за споживчими договорами третейським судам не підвідомчі, а відтак зазначене рішення третейського суду, не може бути правовою підставою при вирішення інших справ.

Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15.

В постанові від 22 травня 2019 року у справі №372/1652/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку: «оскільки рішення третейського суду, постановлене у непідвідомчій йому справі, а отже банк не зможе його примусово виконати, а самостійно воно фактично боржником не виконане, тому існування такого рішення не може вважитися способом реалізації права банку на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору».

Сукупний аналіз зазначеного свідчить про те, що рішення третейського суду, постановлене у спорі, який йому не підвідомчий, не тягне правових наслідків та не є підставою для виникнення чи зміни цивільних прав та обов`язків згідно ч.5 ст.11 ЦК України.

Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тлумачення ч.1 ст.509, ч.1 ст.267, ст.625 ЦК України свідчить, що:

1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2) конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18).

У постановах від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Отже, з огляду на викладене, позовні вимоги АТ «Сенс Банк», у справі, яка переглядається, про стягнення 3% річних на суму заборгованості за кредитним договором, яка стягнута рішенням третейського суду, та інфляційних втрат є безпідставними, оскільки рішення третейського суду, постановлене у непідвідомчій йому справі, а отже банк не зможе його примусово виконати, а самостійно воно боржником не виконане (протилежного суду не надано), тому існування такого рішення не може вважитися способом реалізації права банку на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення у цій справі 3% річних та інфляційних витрат, адже вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не перевірив вказаних обставин, тому вказане слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором і інфляційних втрат та в частині стягнення з неї судових витрат (судове рішення переглядається в частині, що стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 ), з одночасним ухваленням у справі в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 .

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи особи, яка подала апеляційну скаргу щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки судові повістки про виклик відповідача ОСОБА_1 були доставлені до електронного кабінету останньої, що відповідно до положень ЦПК України є належним повідомленням сторони про розгляд справи.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, з позивача АТ «Сенс Банк» на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 4 542 грн. судового збору, сплаченого в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Афанас`євою Жанною Леонідівною, задовольнити частково.

Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у справі скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн., сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.В. Локтіонова

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 25 квітня 2025 року