ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 705/2296/18
Провадження № 22-ц/821/522/25
Категорія: 305010300

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до слідчої Уманського ВП Ліхути Тетяни Володимирівни про відшкодування моральної шкоди в досудовому слідстві, у складі головуючого судді Годік Л. С., -

в с т а н о в и в :

06 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до слідчої Уманського ВП Ліхути Т. В. про відшкодування моральної шкоди в досудовому слідстві у зв`язку з порушенням прав на захист, знесиленням та апатією. Просив суд стягнути за рахунок державного бюджету на його користь моральну шкоду в розмірі 21968,00 грн та стягнути з відповідачки судовий збір в розмірі 1762,00 грн.

Позов мотивовано тим, що йому як потерпілому, для здійснення захисту в кримінальному провадженні № 000966, 24.01.2017 був призначений Уманським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги адвокат Гупало М. М.

Незважаючи на спільні з адвокатом звернення, слідча ОСОБА_2 ніяких дій не вчиняла та незаконно позбавила його захисту на протязі 16 місяців (з 24.01.2017 по 01.06.2018), про що зазначено в ухвалі Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.05.2018 і призвело до моральної шкоди, яку він оцінив у 21968,00 грн.

Вказував, що розмір шкоди, за кожен місяць бездіяльності слідчої ОСОБА_2 , не може бути меншим за мінімальний прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у якості підстав своїх позовних вимог позивач зазначав про те, що слідчою ОСОБА_2 за порушення захисту, знесилення і апатію йому завдано моральної шкоди в сумі 21968,00 грн, однак жодних доказів заподіяння такої шкоди позивач суду не надав, зокрема, щодо звернення його до медичних закладів у зв`язку із знесиленням, тощо.

З урахуванням того, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо заподіяння йому моральної шкоди слідчою ОСОБА_2 , суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Не погодившись з вищезазначеним заочним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить визнати заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.01.2025 фікцією, скасувати та постановити нове. Судовий збір просить стягнути з відповідачки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що слідча в кримінальному провадженні № 0000966 не виконала рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.05.2018 щодо залучення адвоката ОСОБА_3 в порядку безоплатної вторинної правової допомоги і позбавила ефективного захисту фізично неспроможного інваліда 1 групи по зору та нанесла моральну шкоду.

Вказує, що провадження у даній справі відкрито 11.06.2018, а завершилося через сім років. Законна процедура по терміну розгляду справи становить 95 днів (ст. 187, ст. 210 ЦПК України), а з урахуванням конкретних обставин (причин) - протягом розумного строку і не більше 1 року з огляду на судову практику по ЦПК України. Недотримання термінів розгляду справи не допускається.

Зазначає, що обов`язок судового контролю покладається на голову суду та суддів цього суду.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, шо позивачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо заподіяння йому моральної шкоди слідчою ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.02.2017 ОСОБА_1 , як потерпілий, звернувся до начальника слідчого відділення СВ Уманського ВП Ліхути Т. В. з клопотанням про залучення до кримінального провадження представником потерпілого адвоката Гупала М. М., призначеного на підставі Доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 24.01.2017 № 14.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.05.2018 у справі № 705/1126/17 зобов`язано слідчого ОСОБА_2 залучити адвоката Гупала М. М. представником потерпілого ОСОБА_1 у справі № 0000966 по рекомендації Уманьського центру правової допомоги.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

У п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) дійшла висновку про те, що необхідною умовою для притягнення Держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Згідно зі ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

В позовній заяві позивач зазначив відповідачкою у справі слідчу Уманського ВП Ліхуту Т. В. На думку позивача, у зв`язку з невчиненням дій та незаконним позбавленням права на захист, слідчою Уманського ВП ОСОБА_2 йому завдано моральну шкоду в розмірі 21968,00 грн, яку він просить стягнути за рахунок державного бюджету.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що слідчі діють у межах прав та повноважень передбачених КПК України, а отже не можуть виступати відповідачами у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме держава в особі відповідного органу.

Наявність ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.05.2018 свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження бездіяльності слідчого.

За змістом положень ст. 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді.

Аналогічний за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до суду.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 07.10.2020 у справі № 705/3876/18 Верховний Суд зазначив, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Верховний Суд вказав, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо заподіяння йому моральної шкоди слідчою ОСОБА_2 .

Разом з цим, суд першої інстанції у своєму рішенні не вірно встановив норми права, які регулюють спірні правовідносини, не прийняв до уваги, що за загальними правилами деліктної відповідальності, встановленими ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, за шкоду, завдану органом державної влади та його посадовими особами при виконанні ними своїх обов`язків, незалежно від їх вини, відповідає держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав та не звернув увагу, що слідча ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі.

За наведених обставин та у зв`язку з тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що в позові про відшкодування моральної шкоди в досудовому слідстві слід відмовити саме з цих підстав.

Тобто, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові з інших підстав.

Разом з тим інші доводи позовної заяви та апеляційної скарги не підлягають оцінці, виходячи з того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, а тому і законність вимоги про стягнення моральної шкоди може бути перевірена лише у випадку пред`явлення позову до особи, яка є належним відповідачем у справі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилився щодо підстав такої відмови, колегія суддів вважає, що заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.01.2025 слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задольнити частково.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до слідчої Уманського ВП Ліхути Тетяни Володимирівни про відшкодування моральної шкоди в досудовому слідстві- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков