ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/911/25

провадження № 22-ц/4809/805/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі - Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Органу опіки та піклування Міської ради м. Кропивницького на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2025 року (суддя Шевченко І.М.) у справі позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Васильченко Зоя Сергіївна, до Органу опіки та піклування Міської ради м. Кропивницького про визнання батьківства,-

встановив:

Ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 10 березня 2025 року задоволено клопотання адвоката Васильченко З.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання дозволу на відвідування дитини у медичному закладі у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Органу опіки та піклування Міської ради м. Кропивницького про визнання батьківства.

В апеляційній скарзі Орган опіки та піклування Міської ради м. Кропивницького, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати. Послався на те, що особу яка залишила дитину у «Вікні життя» не встановлено, тому відсутні підстави вважати позивачів батьками вказаної в клопотанні дитини, а, відповідно, надавати їм дозвіл на побачення з нею.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивачів, які вважають, що є батьками дитини, яка перебуває в медичному закладі, та їх представника, яка вважає, що позивачі мають право на відвідування дитини, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що адвокат Васильченко З.С., яка діє в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулася в суд з позовом до Органу опіки та піклування Міської ради м.Кропивницького про визнання батьківства, в якому просить визнати позивачів матір`ю та батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Орган опіки і піклування Міської ради м.Кропивницького вжити заходів для повернення дитини батькам для спільного проживання та виховання. Крім того було заявлено вимогу про зупинення будь-яких процедур, пов`язаних з передачею дитини під опіку чи усиновлення, що за своїм характером є заявою про забезпечення позову.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачів, які є подружжям, народилася дитина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини від 29 січня 2025 року (а.с. 9).

04 лютого 2025 року, ОСОБА_1 , перебуваючи у тяжкому психологічному стані, залишила дитину без жодних документів у «Вікні життя» КНП «Міський пологовий будинок з функціями перинатального центру ІІ рівня» Кропивницької міської ради.

05 лютого 2025 року позивачі звернулися до вказаного медичного закладу, щоб повернути дочку, але їм було відмовлено з причин відсутності документів у дитини і відсутності підстав вважати залишену дитину їх дочкою.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 25.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

04.03.2025 року позивачі звернулися в суд з клопотанням про надання дозволу на відвідування дитини у медичному закладі.

В обґрунтування клопотання зазначили, що на даний момент часу малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у медичному закладі, вони є її біологічними батьками і через юридичні обмеження, викликані відсутністю документального підтвердження батьківства вони не можуть здійснювати належний догляд за донькою. Наразі вони матеріально забезпечують дитину в медичному закладі. Відсутність контакту з батьками може негативно вплинути на емоційний стан дитини та її подальший розвиток. Просять надати дозвіл на відвідування дитини в медичному закладі.

Вирішуючи спірне клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку, що є підстави для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Тому, суд не може діяти свавільно, на власний розсуд, поза законними межами. Таке обмеження є гарантією забезпечення законності при здійсненні судочинства судом і дотримання прав учасників судового процесу.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Спосіб захисту своїх прав, який обрали позивачі в своєму клопотанні, а саме, надання дозволу на відвідування дитини у медичному закладі, не передбачений жодним нормативним актом, яким повинен керуватись суд. Тому, суд першої інстанції допускаючи такий спосіб захисту повинен був обґрунтувати своє рішення, вказати мотиви, з яких він вважав за можливе застосувати не передбачений законом спосіб захисту прав позивачів, і чому він не суперечить закону.

Суд першої інстанції таке своє рішення не обґрунтував, тим самим порушив вимоги ст.263 ЦПК України, згідно ч.1 якої, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Аналізуючи суть справи, позовні вимоги і заявлене клопотання в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання про надання дозволу на відвідування дитини у медичному закладі по своїй суті є тотожним меті позову.

Так, клопотання про надання дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на відвідування спірної дитини у медичному закладі, позивачі обґрунтували нормами Сімейного Кодексу України, зокрема ст.157, згідно якої батьки зобов`язані дбати про здоров`я та розвиток дитини.

Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання, свою ухвалу також обґрунтував нормами Сімейного Кодексу України, зокрема ст. 121, згідно якої права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них.

Тим самим суд першої інстанції передчасно до закінчення розгляду справи по суті визнав позивачів батьками спірної дитини.

З огляду на вказане, таке клопотання не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції, задовольнивши клопотання про надання дозволу на відвідування спірної дитини, порушив принципи змагальності сторін та правової визначеності при вчиненні правосуддя.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що згідно п.15.10) Перехідних положень ЦПК України у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 20, 22, 23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу (крім ухвал про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову у прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження), чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали.

В інших випадках - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги.

Ухвала, що переглядається, відсутня в переліку ухвал, при апеляційному оскарженні яких до апеляційного суду слід передавати всі матеріали справи в оригінальному форматі. Тому в даному випадку, передаючи до Кропивницького апеляційного суду всі матеріали справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а не їх копії, суд першої інстанції створив безпідставне затягування розгляду справи по суті, що, з врахуванням характеру спору, є недопустимим.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Міської ради м. Кропивницького задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2025 року скасувати.

У задоволенні клопотання "про надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозволу на безперешкодне відвідування своєї малолітньої дитини у медичному закладі до моменту остаточного вирішення справи" - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25.04.2025.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич