ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5210/25 Справа № 188/1746/21 Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №188/1746/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання батьківства та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , на заочне рішення Петропавлівського районого суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Курочкіної О.М. -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів, в обґрунтування якого зазначила, що з 2012 року вона перебувала у фактичних сімейних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 . Хоча мешкали окремо, але вважали себе однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, піклувалися один про одного.

Від цих стосунків у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Запис про батька дитини вчинено на підставі ст.135 СК України (зі слів матері).

Вказує, що згодом їх стосунки розладилися, вона та відповідач разом не проживають близько 7 років, відповідач має іншу сім`ю, син проживає разом з нею і знаходиться на повному її утриманні. Відповідач в усній формі зазначив їй, що буде сплачувати аліменти за рішенням суду.

Вважає, що відповідач має змогу утримувати їх спільного сина, працює, але ухиляється від добровільного виконання свого батьківського обов`язку. Враховуючи вищезазначені обставини позивач змушена звернутись до суду.

Заочним рішенням Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області від 13 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внесено зміни до актового запису №01 від 07 лютого 2014 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Виконавчим комітетом Олександропільської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, змінивши прізвище батька дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » ім`я та по батькові дитини залишити без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти щомісячно на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 15 грудня 2021 року, і до досягнення сином ОСОБА_7 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання сплати судового збору.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка діє за довіреністю, подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду було ухвалено з неповним встановленням обставин справи, а також судом, в порушення норм процесуального права, ухвалено саме заочне рішення, однак матеріали справи не містять достовірних доказів, які б свідчили про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Судом першої інстанції проігноровано той факт, що відповідач перебуває на службі в Збройних Силах України, а тому ухваливши рішення при заочному розгляді є порушенням процесуальних норм та є підставою для його скасування, та ухвалення нового рішення по суті.

Окрім цього вказує, що позивачем не надано до суду жодного належного, допустимого доказу про наявність ознак сім`ї в розумінні ст.3 СК України. Зазначає, що судом взято до уваги в якості висновку судово-генетичної експертизи та як основний, беззаперечний доказ щодо батьківства відповідача по відношенню до дитини, наданий позивачкою Звіт по тесту на батьківство від 07 квітня 2022 року, однак в зазначений період відповідач не проходив ніякого тестування, оскільки перебував на службі в ЗСУ.

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористалася.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання апеляційного суду не з`явився, надав клопотання про перенесення розгляду справи через його знаходження на стаціонарному лікуванні, однак підтверджуючих документів суду надано не було.

Позивач та відповідач в судове засідання апеляційного суду також не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Оскільки представник позивача не надав суду підтверджуючих документів на обґрунтування зазначених ним підстав неявки, позивач та відповідач по справі у судове засідання не з`явились, а матеріалів справи достатньо для прийняття рішення, то суд вважає, що справу слід розглянути по суті у даному судовому засіданні (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів дійшла думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Так судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 , виданого 07.02.2014 року Виконавчим комітетом Олександропільської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, про що складено відповідний актовий запис №01.

У даному свідоцтві в графі мати зазначено « ОСОБА_1 » (позивач), в графі батько - « ОСОБА_8 ».

Відповідно до витягу №5 від 03.06.2016 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, відомості про батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до довідки, виданої 01.11.2021 року за №1213 Брагинівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, позивач ОСОБА_1 дійсно зареєстрована та проживає разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до звіту по тесту на батьківство ID30678 від 15.02.2022 року, в якому як «гаданий батько» зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та як «дитина» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ймовірність батьківства ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_4 складає 99,999999924% (а.с.40).

Згідно повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_6 військовозобов`язаний ОСОБА_2 03.03.2022р. призваний до військової частини НОМЕР_2 в порядку мобілізації (а.с.52).

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16.06.2022р. провадження по справі зупинене (а.с.54).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.05.2024р. вказана ухвала суду скасована та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.101-104).

Ухвалою від 08.11.2024р. суд першої інстанції вирішив розглядати справу у заочному порядку, зазначивши про належне повідомлення відповідача ОСОБА_2 шляхом направлення йому смс-повідомлення на мобільний номер телефону (а.с.151).

Відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

- справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3 ч.3 даної статті).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки «про доставку SMS» яка міститься на а.с.141, відповідача 14.10.2024р. було викликано в судове засідання на 09год. 00хв. 08.11.2024р.

У вказаний день справа слухалась за участю лише сторони позивача і по справі оголошено перерву на 13.12.2024р. для підготовки до судових дебатів.

Згідно протоколу судового засідання від 13.12.2024р. сторони до зали суду не з`явились, відповідач був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи шляхом смс-повідомлення.

Разом з тим, відповідно до ч.ч.1-5 ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. 2. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. 3. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. 4. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. 5. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до ч.13 даної статті, за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року №73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі №201/6092/17 (провадження №61-48215св18), від 23 лютого 2022 року у справі №644/12167/15 (провадження №61-20148св21) вказано, що довідка про доставку SMS не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року №73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Матеріали справи не містять відповідної письмової заяви відповідача по справі про повідомлення його з використанням засобів мобільного зв`язку. Також в справі відсутні дані, що номер мобільного телефону на який судом відправлено смс-повідомлення належить саме відповідачу.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у справі відсутні докази належного повідомлення судом першої інстанції сторони відповідача про місце, дату та час розгляду справи. З урахуванням того, що неналежне повідомлення є одним з доводів апеляційної скарги представника відповідача, який знайшов своє підтвердження, то заочне рішення Петропавлівського районого суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2024 року, на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Розглядаючи вимоги позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволені позову і зазначає наступне.

Відповідно до ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Згідно зі ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст.128 СК приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері.

Відповідно до роз`яснень п.9 Постанови, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них…. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.02.2020 року у справі №643/9245/18 (провадження №61-16732св19) зроблено висновок, що застосування статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України».

З матеріалів справи вбачається, що на доведення своїх вимог позивач надала суду спільні фотографії з відповідачем з певної вечірки. Суд критично оцінює дані докази, оскільки вони взагалі не містять інформації в контексті заявлених позивачем вимог, а саме (наприклад) спільних фото з відповідачем під час вагітності та після народження дитини, під час спільного проведення часу сторін (або відповідача) з дитиною і т.д..

У своєму рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Kalachtva v.Russia» ЄСПЛ зазначив, що ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

На підтвердження позовних вимог (в якості висновку судово-генетичної експертизи)позивачем також надано суду звіт від 07.04.2022 року по тесту на батьківство ID 30674 зроблений «Genorama».

Відповідно до даного звіту як «гаданий батько» зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та як «дитина» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також вказано, що ймовірність батьківства ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_4 складає 99,999999924% (а.с.40).

Колегія суддів вважає, що даний доказ не може бути прийнятий судом, оскільки він не містить достовірних даних про те, чи дійсно біологічні зразки для аналізу було відібрано саме у відповідача. Останній в апеляційній скарзі заперечує проти даного доказу і зазначає, що в період проведення даного дослідження перебував на службі в ЗСУ та не міг проходити тестування. Такий Центр досліджень як «Genorama» (за його відомостями отриманими з інтернет джерел) зареєстровано в Республіці Естонія, де відповідач ніколи не був, а інформація про наявність офіційних представництв такого Центру в Україні - відсутня.

Судом не призначалась судово-генетична експертиза по даній справі, оскільки сторона позивача, згідно до її заяви, вирішила провести дослідження у добровільному порядку (а.с.35).

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про визнання відповідача батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що унеможливлює задоволення позову в цій частині.

Оскільки вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини є похідними від вимог про визнання батьківства, то у їх задоволенні також слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника відповідача слід задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.

Заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2024 року у цивільній справі №188/1746/21 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: Т.В. Космачевська

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складений 24.04.2024

Головуючий суддя О.В. Агєєв