Справа № 405/3575/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2025 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретаря: Мишевець Т.І.

представників позивача: адвокатів Турчанова О.В., Калінка-Бондар О.Б.

представника відповідача: адвоката Осіпової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом в якому просила визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 2009 році сторонами закінчено будівництво вищевказаного будинку, а весною 2010 року вона разом з сім`єю вселились і проживають у зведеному в період шлюбу вказаному будинку. Вона, хоч і проживає постійно з 2010 року у вказаному будинку, не зареєструвала у ньому своє місце проживання, оскільки документальне оформлення введення будинку в експлуатацію було завершене лише у 2018 році.

15.12.2022 року відповідач звернувся з позовом до Ленінського районного суду м. Кіровограда про розірвання шлюбу. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у цивільній справі № 405/6924/22 від 16.05.2023 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. 04.12.2023 року вона звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради для реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання заадресою: АДРЕСА_2 , однак їй було відмовлено в реєстрації місця проживання у зв`язку з відсутністю згоди власника житла, ОСОБА_2 . Відповідач відмовляється оформити згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 і тим самим заперечує право позивача користування житловими приміщеннями за цією адресою, у зв`язку з чим вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання за адресою фактичного проживання.

До подання позову, а саме 17.05.2023 року позивач звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом заборони ОСОБА_2 та іншим особам, вчиняти дії спрямовані на її виселення з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборонити ОСОБА_2 та іншим особам перешкоджати їй у вільному доступі до житлових приміщень у будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.05.2023 року її заява про забезпечення позову задоволена. Заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії спрямовані на її виселення з будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також заборонено ОСОБА_2 перешкоджати їй у вільному доступі до житлових приміщень у будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.05.2023 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено процесуальні строки для надання заяв по суті справи відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Відповідачем подано відзив, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, адже вважає, що через відсутність рішення суду про визнання домоволодіння у АДРЕСА_1 (про визнання права користування яким заявлено позовні вимоги) спільним сумісним майном подружжя, отже право спільної сумісної власності позивачем не обґрунтоване. Також, посилається на те, що позивачем не доведено, що джерелом набуття домоволодіння є спільні сумісні кошти подружжя, що не дозволяє надати набутому майну статус спільного. Вказує, що позивачем не доведено, що житло в якому вона зареєстрована (квартира АДРЕСА_3 ), а також квартира на яку за ОСОБА_1 оформлене право власності (квартира АДРЕСА_4 ) не можуть використовуватись нею для проживання, а відтак, на думку відповідача у спірних правовідносинах необхідно враховувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 13.10.2020 по справі № 447/455/17.

Позивач скористалась правом подачі відповіді на відзив, де зазначила про те, що юридичними фактами, що тягнуть за собою правові наслідки і які покладені у підстави заявленого нею позову є: вселення позивача в житлові приміщення домоволодіння у АДРЕСА_1 як члена сім`ї відповідача, на якого оформлено право власності на даний об`єкт нерухомості. У межах необхідних для з`ясування обставин, позивач вказує, що: письмова згода чи інша письмова угода про порядок користування житловими приміщеннями у домоволодінні між сторонами спірних правовідносин не оформлювалась. Вона, відповідач та наші діти вселились в будинок весною 2010 року як члени однієї сім`ї. Ні вона, ні відповідач, ні їх діти у домоволодінні по АДРЕСА_1 не прописані. Приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_1 є єдиним постійним місцем її проживання. Інші приміщення, на які звертає увагу відповідач у відзиві: квартира по АДРЕСА_2 , а також нотаріальна контора по АДРЕСА_5 як місце її проживання не використовується. Вона та відповідач вели спільне господарство з дня одруження і до кінця 2022 року. Режим окремого проживання між сторонами (в порядку ст. 119 СК) не встановлювався; недійсним шлюб, з підстав передбачених ст. 22, 24-26, 40, 41 СК України, не визнавався, а отже всі тридцять років перебування у шлюбі вона і відповідач складали сім`ю, у розумінні ч. 2 ст. 3 Кодексу, а саме: спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Вона проживала разом з ОСОБА_2 з дня одруження 22.08.1992 року, а у спірному житлі по АДРЕСА_1 безпосередньо після зведення та облаштуванняцього будинку, а саме з квітня 2010 року. Окремий порядок користування жилими приміщеннями в будинку по АДРЕСА_1 між нею та відповідачем не обумовлювався. Проте, під час проектування будинку вони виходили з того, що діти повинні мати окремі кімнати (з гардеробним приміщенням та санвузлом); одна кімната (спальня) (з гардеробом та санвузлом) є їх спільною з відповідачем; робочий кабінет використовувався спільно; приміщення першого поверху кухня, їдальня вітальня, санвузол, котельня, хол, коридор для спільного користування та обслуговування будинку. Після ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу від 16.05.2023 р., відповідач обмежив їй доступ до приміщень другого поверху: кабінету та спальні. Таким чином, встановлений порядок для її вселення повністю дотриманий, а отже у відповідності до частини другої статті 65 ЖК УРСР позивачем набуто рівного з іншими членами сім`ї право користування приміщеннями у домоволодінні по АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_2 не визнає та оспорює право спільної з нею сумісної власності в домоволодінні по АДРЕСА_1 , заявлені нею позовні вимоги про визнання права користування, що є предметом розгляду цієї справи № 405/3575/23, ґрунтуються на інших фактичних та правових підставах позову, а саме, що таке право користування виникло у позивача внаслідок вселення у приміщення в якості члена сімї відповідача і зберігається за нею незважаючи на розірвання шлюбу як у особи, що перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному житлі. Відсутність згоди ОСОБА_2 на реєстрацію її місця проживання порушує право позивача на користування житловими приміщеннями, складовим елементом чого є реєстрація місця проживання за адресою фактичного проживання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.09.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представники позивача адвокати Турчанов О.В. та Калінка-Бондар О.Б. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 18.02.2025 року пояснив, що з дому її не виганяв, але в листопаді 2022 року позивач сама зібрала речі та пішла після того, як він подав на розлучення. У позивача були наміри примиритись, але вже звернулась в суд з позовом про поділ майна. Їх діти мають власне житло. Позивач декілька разів викликала поліцію, в листопаді 2023 року коли його не було вдома, в грудні 2023 року та в лютому 2024 року коли він змінив замки, так як було пошкоджена система після удару блискавки і погоріла вся техніка. Зазначає, що шлюбні відносини припинили 23.11.2023 року, позивач сама забрала свої речі, а потім провокувала його та викликала поліцію, він не заперечує проти її права користування будинком.

Представник відповідача адвокат Осіпова Ю.В. проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, адже вважає що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав та не доведено наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши всі обставини справи, та надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 22.08.1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда у цивільній справі № 405/6924/22 від 16.05.2023 року розірвано.

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 складеного ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» КОР від 28.12.2018 року у розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» роком побудови житлового будинку та інших приміщень та споруд вказано 2009 рік.

Згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ), зареєстрованої 05.02.2019 року, домоволодіння по АДРЕСА_1 вирішено вважати закінченим будівництвом об`єкт готовим до експлуатації.

24.02.2022 року позивач ОСОБА_1 , звернулася з позовом до Ленінського районного суду м. Кіровограда про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю. Однією з вимог заявленого позову є вимога про визнання за нею права власності на частки: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду Драного В.В. від 28.02.2023 року відкрито провадження у цивільній справі № 405/1257/23.

21.03.2023 року ОСОБА_2 , заявив зустрічний позов до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, в якому, серед іншого, просить визнати за собою право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином між сторонами існує спір щодо права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , справа перебуває в провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда за № 405/1257/23.

Листом від 05.05.2023 роук № Б-77 Департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради для повідомлено про розгляд заяви ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання заадресою: АДРЕСА_2 , та відмовлено в реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою у зв`язку з відсутністю згоди власника житла, ОСОБА_2 .

Сторонами не заперечувався факт спільного проживання позивача, відповідача та дітей сторін у спірному домоволодінні, як і не заперечувалося те, що позивач вселилася до вказаного житлового будинку на законних підставах, будучи членом сім`ї власника. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 вказав, що не заперечує проти наявності у ОСОБА_1 права користуватися будинком, однак остання сама залишила спільне місце проживання сторін у 2022 році, а відтак втратила право на користування спірним житлом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Статтею 3 цього Закону визначено, що місцем проживання, серед іншого, є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Згідно частини другої статті 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, у відповідності до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

У постанові від 12.05.2021 року по справі № 554/17676/14 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Позивач вселилась у будинок по АДРЕСА_1 як член сім`ї (дружина) відповідача та постійно у ньому проживала з 2010 року. Сторони припинили шлюбні відносини, однак вказане не є підставою для втрати нею, як колишнього члена сімї власника житла права користування ним.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що не доведення позивачем права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння, впливає на наявність у неї права, як колишнього члена сім`ї власника житла на користування ним. Разом з тим, суд погоджується з позицією позивача, що результати вирішення спору у справі № 405/1257/23 про поділ майна подружжя не впливають на обсяг прав ОСОБА_1 щодо користування житловими приміщеннями по АДРЕСА_1 , оскільки вона вселилась як члени сім`ї відповідача, а отже набула рівних з ним прав користування жилим приміщенням.

Посилання відповідача на не доведеність з боку позивача, що житло в якому вона зареєстрована (квартира АДРЕСА_3 ), а також квартира на яку за ОСОБА_1 оформлене право власності (квартира АДРЕСА_4 ) не можуть використовуватись нею для проживання не заслуговують на увагу. Спір у даній справі не стосується захисту прав позивача на користування квартирою АДРЕСА_3 , а також квартирою АДРЕСА_4 . Судом встановлено, та сторонами не заперечується, що квартира АДРЕСА_4 використовується ОСОБА_1 як робоче місце приватного нотаріуса, а реєстрація місця проживання останньої у квартирі, яка належить її батькам не свідчить про беззаперечну наявність у ОСОБА_1 іншого житла, у якому б остання могла проживати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року по справі № 447/455/17 вказує, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла відзначила, що суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Враховуючи сутність позовних вимог ОСОБА_1 , що розглядаються у даній справі № 405/3575/23, зміст яких не посягає на права ОСОБА_2 і пов`язується із захистом прав позивача на користування житлом і, як наслідок, з відновленням порушеного права на реєстрацію місця проживання за адресою фактичного проживання, заявлені позовні вимоги узгоджуються з висновками постанови ВП ВС від 13.10.2020 року по справі № 447/455/17.

Враховуючи визначені позивачем підстави та предмет позову, а також фактичні обставини даної справи та відповідні даним обставинам норми права, наведені відповідачем доводи не спростовують правомірності заявлених позивачем вимог.

Згідно абз. 1 п. 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року № 265 особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Пунктом 35 Порядку № 265 встановлено, що для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає: 1) заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8; 2) паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування); 3) свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 4) довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою без громадянства); 5) документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них; право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах); 6) відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування); 7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Обраний спосіб захисту порушеного права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права.

Право на проживання особи у жилому приміщенні та користування ним автоматично породжує право на реєстрацію.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначено, що відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Оскільки, позивачу відмовлено у праві на реєстрацію за відсутністю згоди титульного власника, та ненаданням для реєстрації відповідного документу, даний спір вирішується в загальному цивільному судочинстві.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6-2139, від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16, відповідно до яких спори про реєстрацію місця проживання підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом свого порушеного цивільного права, отже цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Враховуючи вищезазначені норми права, а також наведені обставини, зокрема той факт, що позивач вселилась у спірне житлове приміщення як член сім`ї відповідача і не втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки постійно в ньому проживає, а відмова в реєстрації за вищевказаною адресою пов`язана саме з відсутністю формальної згоди титульного власника жилого приміщення, а рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням відповідно до Порядку № 265 є підставою для реєстрації особи у спірному житлі наявні підстави захисту порушеного права шляхом визнання з позивачем права користування житловими приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а тому стягненню з відповідача на корись позивача підлягають судові витрати в сумі 1 073,60 грн. понесені нею при сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 1 073,60 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення в повному обсязі виготовлене 28.04.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_2 .

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко