Справа № 209/7736/24
Провадження № 2/209/220/25
"21" квітня 2025 р. м. Кам`янське
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Багбая Є.Д.
за участі секретаря Полухіної Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору- Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради в особі служби у справах дітей Кам`янської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини та стягнення аліментів ,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору- Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради в особі служби у справах дітей Кам`янської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 06.10.2010 року по 31.10.2018 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач є внутрішньо переміщеною особою з 23.08.2023 року разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_3 . Позивач з донькою проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 з моменту припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_2 , а саме з початку 2018 року проживає з донькою окремо від матері, донька з цього часу знаходиться на його утриманні, а з 2022 року знаходиться на самостійному вихованні, так як мати фактично перестала навіть бачитися та контактувати з донькою. Для отримання відстрочки від проходження військової служби позивачу необхідно представити документальні підтвердження самостійного виховання дитини, оскільки у разі його можливої мобілізації нанесе психологічний дискомфорт та потенційну шкоду здоров`ю дитини. У зв`язку із цим позивач змушений звертатися до суду із вищезазначеним позовом. Просить суд встановити факт, що він самостійно виховує свою малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без участі її матері- ОСОБА_2 та стягнути з неї аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини її доходів, на користь позивача до досягнення дитиною віку повноліття, починаючи стягнення з дня звернення до суду.
Ухвалою суду від 15 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
20 грудня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явилися, представник позивача надала клопотання, згідно якого просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст. 128, 131 ЦПК України, про що є оголошення на сайті, відзив на позовну заяву не надав, є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України - суд зважаючи на наявність законних підстав приходить до висновку про можливість у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову на підставі наданих сторонами доказів, без вислуховування особистих пояснень відповідача по справі.
Представник третьої особи Органу опіки та піклування Кам`янської міської ради в особі служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності із врахуванням клопотання від 12 серпня 2024 року.
Представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін згідно вимог ст.211 ч.3 ЦПК України.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбні з 06.11.2010 року по 31.10.2018 року, що підтверджується копією рішення суду /а.с.22-23/. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.28/. Відповідно до копії Довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.08.2023 року /а.с.19,20/ ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають на обліку у Департаменті соціальної політики КМР та взяті на реєстраційний облік за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою /а.с.18/. Відповідно до Акту про обстеження умов проживання № 58 ТOB «КК «ЛІДЕР- КОМФОРТ» /а.с.21/ умови проживання є відповідними та комфортними для дитини.
Відповідно до Довідки від 23.08.2023 № 01-157-2023 року та від 09.08.23 № 01-16/160-2023 року та характеристики від 07.08.24 № 01-16/74-2024 від КЗ «Гімназія №6» Кам`янської міської ради/а.с.24,25,26/ яка видана ОСОБА_1 , батькові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , учениці 7 класу, КЗ «Гімназія № 6» Кам`янської міської ради вбачається, що ОСОБА_4 навчається в Гімназії №6 з 09.08.2023. Зі слів батька та його доньки мати, ОСОБА_2 , з сім`єю не проживає з 2018 року. На даний час місце перебування громадянки ОСОБА_2 невідомо. До навчального закладу дівчинку супроводжує батько.
Згідно довідки від 12.08.2024 року № 372/1-02 /а.с.27/ ОСОБА_3 перебуває на обліку у лікаря педіатра амбулаторії ЗПСМ № 1 з 18.09.2023 року. Батько супроводжує дитину при зверненні за медичною допомогою та перебував на лікарняному двічі у 2023 році та в квітні 2024 році у зв`язку із доглядом за хворою дитиною. У відповідності до клопотання служби у справах дітей Кам`янської міської ради від 17.12.2024 року № 2998 зазначено, що факт відсутності участі матері у вихованні доньки може бути підтверджено за рішенням суду виключно у разі вирішення питання щодо позбавлення її батьківських прав, факт самостійного виховання та утримання дитини не підтверджується без надання зазначених документів /а.с. 50/.
Позивач звернувся до суду з позовом та просить встановити факт самостійного виховання дитини.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
У справі, яка є предметом розгляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Спори, що виникають між сторонами, вирішуються шляхом перемовин, а в разі неможливості вирішити конфлікт - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право, вище вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22.
На підставі вищевикладеного, вимога позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини задоволенню не підлягає, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.
Суд зазначає, що в силу ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Матеріали справи свідчать, що неповнолітня ОСОБА_3 , проживає разом з батьком, він забезпечує дитину лікуванням, займається її навчання. При цьому позивача не можна вважати таким, що виховує дитину без матері, адже остання має повний перелік прав та обов`язків, щодо виховання та утримання дитини. Мати не може відмовитися від своїх обов`язків.
У матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про повну відсутність участі матері у вихованні дитини.
Таких обставин не вбачається в доказах, доданих позивачем по справі. Інших доказів, які б у своїй сукупності могли свідчити про те, що матір дитини не приймає участь у її вихованні та утриманні матеріали справи не містять.
Згідно ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: … стан здоров`я та матеріальне становище платника податків, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків,дочки,сина…
Згідно ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили.
Відповідно до Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким внесені зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стосовно стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача по справі позивачем не додані докази на підтвердження даних обставин. Наявні матеріали справи лише підтверджують, що ОСОБА_1 як батько дитини належно виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання та утримання доньки, однак жодним чином не спростовують не виконання своїх батьківських обов`язків матір`ю дитини ОСОБА_2 , зокрема той факт, що вона не надає матеріальну допомогу на утримання дитини.
На підставі наведеного суд доходить висновку, що надані позивачем докази не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують перебування неповнолітньої дитини лише на утриманні батька, тому відсутні підстави для задоволення позову у встановленні факту самостійного виховання дитини та стягнення аліментів.
Відповідно ст. 141 ЦПК України, оскільки позов залишено без задоволення, судові витрати покладені на позивача.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 150, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 79-81, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , місце проживання - АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації - АДРЕСА_3 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог : Орган опіки та піклування Кам`янської міської ради в особі служби у справах дітей Кам`янської міської ради (місце знаходження - м. Кам`янське, пр. Свободи, буд.2/1), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 ) про встановлення факту самостійного виховання дитини та стягнення аліментів- відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення буде виготовлений 28 квітня 2025 року.

Суддя

Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Є.Д. Багбая