ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 750/3050/24

провадження № 61-15434св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): Краснощокова Є. В., Крата В. І., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2024 року у складі судді Рахманкулової І. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.

у справі за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Чернігівської міської ради (далі - відповідач) про визнання права користування квартирою на умовах наймача житлового приміщення,

ухвалив постанову про таке:

I. Вступ

1. У березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права користування квартирою на умовах наймача житлового приміщення.

2. Відповідач позовних вимог не визнав.

3. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.

4. Позивач оскаржив рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказав те, що суди не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких навів у касаційній скарзі. Також послався на порушення судами норм процесуального права.

5. Ключовим питанням у спірних правовідносинах є:

Чи має позивач право на користуватися спірною квартирою на умовах наймача житлового приміщення?

6. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог

7. Позов обґрунтований так:

- 04 серпня 1997 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради народних депутатів видав брату позивача - ОСОБА_2 ордер на квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира);

- до складу сім`ї ОСОБА_2 входила його дочка ОСОБА_3 , 1990 року народження, однак вона фактично проживала з матір`ю;

- у серпні 2008 року дочка ОСОБА_2 виписалася з квартири у зв`язку зі вступом до Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця та була прописана в гуртожитку в м. Києві;

- влітку 2009 року дочка ОСОБА_2 виїхала з матір`ю на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки;

- у грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про приватизацію квартири, однак листом Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 25 вересня 2014 року № 1516 його повідомлено про припинення оформлення документів щодо приватизації житла, оскільки у квартирі було виявлено самочинне переобладнання;

- документи по переобладнанню квартири ОСОБА_2 оформив, проте завершити процес приватизації житла не зміг;

- за станом здоров`я ОСОБА_2 отримав першу групу інвалідності довічно, а згодом почав зловживати спиртними напоями;

- у зв`язку з відсутністю інших рідних і близьких людей позивач з 2009 року постійно допомагав брату та опікувався ним, купував їжу, ліки тощо, але офіційно опікунство не оформлював;

- з кінця 2018 року ОСОБА_2 ставало дедалі гірше, тому позивач постійно проживав з ним у його квартирі, разом вони вели спільне господарство;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер;

- позивач залишився проживати в квартирі та виконувати обов`язки по її утриманню.

8. Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним право користування квартирою на умовах наймача житлового приміщення.

ІII. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

9. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

10. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з таких підстав:

- позивач має у власності інше житло, в якому зареєстрований разом зі своєю сім`єю;

- відомостей про те, що він перебуває на квартирному обліку та потребує поліпшення житлових умов, матеріали справи не містять;

- позивачем не надано достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті та ведення із ним спільного господарства, а тимчасове користування квартирою було пов`язане із необхідністю догляду за хворим братом;

- позивач не надав відповідних доказів того, що за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивача до спірної квартири;

- позивач ніколи не був зареєстрований у квартирі, крім того, вона належить до державного житлового фонду, який призначений для забезпечення громадян, які не мають житла або потребують поліпшення житлових умов, і знаходиться у віданні відповідача.

IV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

11. У касаційній скарзі позивач просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

12. Касаційна скарга мотивована такими обставинами:

- відповідачем не надано жодних доказів того, що позивач зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні, а саме у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ;

- факт наявності у позивача права власності на інше житлове приміщення (тим більше у розмірі 1/4 частини) сам по собі не може підтверджувати факту постійного проживання у цьому приміщенні;

- висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання за позивачем права користування спірною квартирою, оскільки він зберігає постійне місце проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , є помилковим і таким, що не підтверджений жодними належними та допустимими доказами;

- предметом позову є лише визнання за позивачем права користування квартирою. Питання щодо визнання права власності на квартиру позивач не ставить, оскільки він вже використав своє право на приватизацію іншого приміщення;

- те, що позивач зареєстрований в іншому житловому приміщенні, не позбавляє його права користування квартирою брата;

- за весь час спільного проживання брат позивача не висловлював жодних заперечень чи зауважень щодо їхнього спільного проживання;

- хибними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем не надано достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті та ведення з ним спільного господарства;

- починаючи з кінця 2018 року позивач постійно проживав у квартирі брата, вів з ним спільне господарство, що підтверджується наданими разом з позовною заявою доказами та показаннями свідків, яким суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки;

- суди першої та апеляційної інстанцій не в повному обсязі з`ясували обставини справи та дослідили докази, які мають значення для правильного вирішення спору, надали помилкову оцінку наявним у справі доказам, а також неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права;

- суди не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 09 березня 2021 року у справі № 565/1499/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 932/3942/20, а також неправильно застосували висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, та подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 264/6453/17, від 21 травня 2020 року у справі № 199/9418/16-ц, від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21, від 06 січня 2023 року у справі № 523/1756/20.

V. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

13. 28 січня 2025 року представник відповідача подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому навела такі мотиви для відмови у задоволенні касаційної скарги:

- рішення про вселення позивача у спірну квартиру не приймалось, відповідний ордер не видавався;

- квартира перебуває в державному житловому фонді, право на отримання якого відбувається позачергово відповідно до процедури, передбаченої Житловим кодексом України (далі - ЖК);

- позивач не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов;

- за змістом статті 65 ЖК за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає місце проживання в іншому житловому приміщенні. Таку правову позицію було викладено у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 264/6453/17 (провадження № 61-2464св19);

- позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі та має на праві власності інше житло, що свідчить про наявність в нього та членів його сім`ї іншого постійного місця проживання;

- наведені у касаційній скарзі аргументи не спростовують наявність іншого житла на праві власності у позивача, що унеможливлює набуття ним права користування квартирою, яка віднесена до державного житлового фонду;

- допомога в догляді та по господарству не є тотожним до факту проживання однією сім`єю;

- суди першої та апеляційної інстанцій детально дослідили обставини справи, правильно надали оцінку зібраним у справі доказам та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

VІ. Рух справи у суді касаційної інстанції

14. 19 листопада 2024 року позивачзвернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.

15. Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року відкрито касаційне провадження.

16. 20 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

VIІ. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

17. Позивач є рідним братом ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18. 04 серпня 1997 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради народних депутатів ОСОБА_2 було видано ордер № 96 серії Д на право зайняття спірної квартири. До складу сім`ї ОСОБА_2 входила його дочка ОСОБА_3 , 1990 року народження.

19. Дочка ОСОБА_2 певний час була зареєстрована у квартирі, однак фактично проживала із матір`ю, з якою ОСОБА_2 був розлучений.

20. У серпні 2008 року дочку ОСОБА_2 було знято із реєстрації місця проживання у квартирі у зв`язку з її вступом до Національного медичного університету ім. О. О. Богомольця та переїздом до м. Києва.

21. Влітку 2009 року дочка ОСОБА_2 виїхала разом зі своєю матір`ю на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. При цьому її було знято із реєстрації в гуртожитку у м. Києві та з 20 червня 2009 року зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

22. ОСОБА_2 звертався до органів приватизації для здійснення приватизації спірної квартири, проте листом Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 25 вересня 2014 року його повідомлено про тимчасове припинення оформлення документів, оскільки у квартирі наявне самочинне переобладнання.

23. У 2014 році ОСОБА_2 оформив перепланування квартири, що підтверджується копією технічного паспорту, проте не зміг завершити процедуру приватизації через погіршення стану здоров`я.

24. ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності, він втратив 80% професійної працездатності і потребував стороннього догляду.

25. Згідно з поясненнями позивача він із 2009 року постійно допомагав брату та опікувався ним. Починаючи з кінця 2018 року, ОСОБА_2 ставало дедалі гірше, тому позивач почав постійно проживати з ним у квартирі та вести спільне господарство, купував продукти харчування та ліки, сплачував комунальні платежі, здійснював поточний ремонт квартири. За доводами позивача, після смерті ОСОБА_2 він залишився проживати у спірній квартирі та вести господарство.

26. Довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 14 березня 2024 року № 1492 підтверджується, що позивач із сім`єю зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Ця квартира є трикімнатною, має загальну площу 78,5 кв. м та на праві власності належить позивачу, його дружині ОСОБА_4 та його дітям ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних долях.

VІIІ. Позиція Верховного Суду

27. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 6) та даючи відповідь на ключове питання (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.

28. Цей спір пов`язаний із правом особи на житло, що гарантовано статтею 47 Конституції України і знаходить подальше правове регулювання в чинному законодавстві, зокрема і в ЖК.

29. Дане право не є абсолютним і може бути обмежено.

30. Досліджуючи правомірність обмеження права позивача на житло, Верховний Суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими:

Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (є пропорційним).

31. Отже, обмеження права позивача не буде становити порушення, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає метізабезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших, і до того ж забезпечує справедливі вимоги моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (див. пункт 29).

32. Далі Верховний Суд враховує, що за змістом частин першої та другої статті 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

33. Згідно з частинами першою, другою статті 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

34. Статтею 65 ЖК визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

35. Частиною першою статті 106 ЖК передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

36. Верховний Суд висновує, що у цій справі є беззаперечним те, що обмеження прав позивача ґрунтуються на законі, який встановлює особливості правового регулювання користування жилими приміщеннями (див. пункти 28, 31-34).

37. Також Верховний Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на раціональне використання державного житлового фонду, що, серед іншого, може бути пов`язано із забезпечення громадян, які не мають житла або потребують поліпшення житлових умов. Відповідно таке втручання має легітимну мету.

38. Оцінюючи загальну пропорційність вжитого заходу, Верховний Суд враховує, що, це вимагає ретельної оцінки низки факторів.

39. Так, Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування відповідних норм права (див. пункти 31-34), який врахували суди попередніх інстанцій при вирішенні спору відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.

40. Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20)).

41. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Особи, які вселилися з метою здійснення догляду за наймачем є тимчасовими мешканцями, які не набувають самостійного права користування жилим приміщенням незалежно від тривалості проживання (див. постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 520/80/19 (провадження № 61-12249св21)).

42. Далі Верховний Суд наголошує, що керуючись загальними правилами доказування в цивільному процесі, які ґрунтуються на статтях 12, 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

43. Важливим є те, що в цих правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність обставин, які підтверджують його право на користування жилим приміщенням, про що він повинен надати докази. При цьому відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують такі обставини.

44. При вирішенні спору суди попередніх інстанцій обґрунтовано виснували, що позивачем не надано достатніх доказів постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті та ведення з ним спільного господарства, та дійшли висновку, що тимчасове користування позивачем квартирою було пов`язане із необхідністю догляду за хворим братом, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду (див. пункт 41).

45. Суди правильно оцінили докази у справі і зробили висновки, що посилання на медичні документи, квитанції про нарахування і оплату за спожиті комунальні послуги, як і показання свідків, не можуть бути визнані достатньою підставою для задоволення позовних вимог.

46. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наявних у матеріалах справи, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права користування квартирою на умовах наймача житлового приміщення.

47. Такий підхід є сталим в практиці Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 13 березня 2024 року у справі № 210/4155/21 (провадження № 61-13339св22), від 01 вересня 2021 року у справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

48. Таким чином «обмеження» права позивача здійснене «згідно із законом», відповідає меті забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших, забезпечує справедливу рівновагу між інтересами окремої особи та суспільства в цілому (див. пункти 29-30).

49. Враховуючи характер спірних правовідносин та застосовані судами норми права, наведена в касаційній скарзі практика Верховного Суду (див. пункт 12) не свідчить про застосування норм права у цій справі без урахування висновків, що містяться у зазначених позивачем постановах.

ІХ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

50. Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

51. Незгода позивача із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК).

52. Суди належним чином, з дотриманням норм статті 89 ЦПК щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішили спір.

53. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що немає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, що відповідатиме частині третій статті 401 та статті 410 ЦПК.

54. Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Із цих підстав,

керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: П. І. Пархоменко Є. В. Краснощоков В. І. Крат