Справа № 144/374/24
Провадження № 22-ц/801/959/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 рокуСправа № 144/374/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О. Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач: керівник Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області

відповідач: ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2

розглянув цивільну справу за позовом керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Германа О. С., дата складення повного тексту рішення не відома,

встановив:

У лютому 2024 року керівник Гайсинської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до державного реєстратора Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області Сімоника Я. І. з заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0530, площею 2,7489 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області (тепер Теплицької селищної ради Гайсинського району). До заяви про державну реєстрацію ОСОБА_2 додала розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603 про затвердження списку громадян-власників сертифікатів, яким передано у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маломочульської сільської ради. При цьому, у додатку до розпорядження прізвище ОСОБА_2 не значиться. На підставі поданих документів, державним реєстратором Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області Сімоником Я. І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 жовтня 2019 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером :03:000:0530 виготовлена на замовлення ОСОБА_2 ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Підставою для розроблення технічної документації слугували подані ОСОБА_2 сертифікат на земельну частку (пай) КСП «Прогрес» серії ВН № 0247622, виданий головою Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області 07 травня 1997 року (зареєстрований 09 травня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 444) та розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року№ 603, в якому ОСОБА_2 зазначена в списку осіб, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на право власності на землю на території Маломочульської сільської ради. Технічна документація на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0530 площею 2,7489, виготовлена на земельну частку (пай), що розташована на території Маломочульської сільської ради під № 228.

Водночас, згідно із повідомленням Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 13 жовтня 2023 року № 4276/475-23 в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались на підставі розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області по КСП «Прогрес» Маломочульської сільської ради, під № 444 зареєстрований сертифікат від 09 травня 1997 року серії ВН № 0247278 на ОСОБА_3 , а сертифікат серії ВН № 0247622 зареєстрований під № 50 на ОСОБА_4 .

Крім того, відповідно до повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28 серпня 2023 року № 0-2-0.6-4493/2-23 у Книзі реєстрацій сертифікатів на земельну частку (пай) на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області на ОСОБА_2 сертифікат не зареєстрований.

Відповідно до чинного розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603 ОСОБА_2 відсутня у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на право власності на землю на території Маломочульської сільської ради. Відповідно до технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів КСП «Прогрес» с. Мала Мочулка на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області розробленої ДП ЗАТ БТК «Світязь», ОСОБА_2 відсутня у переліку власників сертифікатів на земельну частку (пай). Технічна документація не містить відомостей про виділення ОСОБА_2 земельної ділянки на території Маломочульської сільської ради.

Натомість згідно протоколу розподілу земельних часток (паїв) між власниками земельних сертифікатів на території Маломочульської сільської ради за січень-лютий 2005 року, власником земельної частки (паю), розташованої на території Маломочульської сільської ради за № НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується записом акта про смерть № 3 від 25 лютого 1997 року, вчиненого Маломочульською сільською радою народних депутатів. Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, заповіти ОСОБА_5 нотаріально не посвідчувались, спадкові справи щодо спадкування його майна не заводились та свідоцтва про право на спадщину після його смерті не видавались. Зважаючи, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5 ніхто спадщину не прийняв, то відповідно до ст. 555 ЦК УРСР спадкове майно, зокрема, право на належну йому земельну частку (пай) прийняте державою.

Оскільки ОСОБА_2 відсутня у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю), а також їй не видавався відповідний сертифікат, то відповідно відсутні правові підстави для набуття нею у власність спірної земельної ділянки.

На підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2023 року № 611 ОСОБА_2 продала земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0530 ОСОБА_1 . Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку зареєстровано 11 травня 2023 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку в особи, яка не мала права набувати її у власність та відчужувати.

Відповідно до законодавства спірна земельна ділянка мала б перейти у комунальну власність Теплицької селищної ради. Оскільки така земельна ділянка вибула із комунальної власності внаслідок незаконного оформлення права власності за ОСОБА_2 (за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу), тобто поза волею власника, дана земельна ділянка підлягає витребуванню у останнього набувача ОСОБА_1 на користь Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Звернення до суду з даним позовом саме прокурором, обґрунтоване положеннями ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 4 ст. 56 ЦПК України. Гайсинською окружною прокуратурою листами від 03 серпня 2023 року №51/2-819вих-23 та 13 вересня 2023 року №02.51/2-1011вих-23 проінформовано Теплицьку селищну раду про виявлення порушень земельного законодавства та необхідність надання інформації щодо вжиття заходів з витребування земельної ділянки у комунальну власність. Однак, Теплицькою селищною радою повідомлено, що орган місцевого самоврядування заходи не вживав та вживати не буде у зв`язку із відсутністю у бюджеті селищної ради коштів для сплати судового збору.

За таких обставин, просить витребувати в ОСОБА_1 на користь Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0530, площею 2,7489 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року позов задоволено. Витребувано в ОСОБА_1 на користь Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0530, площею 2,7489 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури 3028,00 грн судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не встановив, що при придбанні майна він діяв недобросовісно. Тобто, відповідно до положень ст. 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у нього як добросовісного набувача. В свою чергу, позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку матиме наслідком порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Скаржник вважає недоведеним наявності у ОСОБА_6 права на земельну частку (пай), що знайшло своє підтвердження у поясненнях прокурора, наданих у ході судового розгляду. Вказує, що звертаючись до суду із даним позовом прокурор не звернув увагу на те, що Теплицька селищна рада не була ні власником, ні користувачем спірної земельної ділянки на момент набуття права власності ОСОБА_2 , а тому віндикаційна вимога не могла бути пред`явлена. При цьому, не враховано судом, що земельна частка (пай) це умовна ділянка землі без виділення в натурі на місцевості, тобто не є об`єктом нерухомого майна, який можна витребувати.

У той же час, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про порушення інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, внаслідок переходу земельної ділянки, яка перебувала у колективній власності, у комунальну власність на підставі Закону України «Про власність», оскільки станом на 1997 рік комунальної форми власності у ЗК України визначено не було.

Разом з тим, враховуючи висновки Верховного Суду, за встановлених обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна, на думку скаржника, територіальна громада має право лише на компенсацію вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про витребування майна на її користь задоволенню не підлягали.

Водночас звертає увагу на неправильне застосування норм матеріального права щодо порушення строків звернення до суду та передчасність висновків суду щодо того, що прокурором не пропущений строк позовної давності.

Окремо зазначає про порушення норм процесуального права судом першої інстанції через несвоєчасність залишення позовної заяви без руху за клопотанням відповідача, що вважає самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Користуючись своїм правом, керівником Гайсинської окружної прокуратури своєчасно поданий відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу як необґрунтовану залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Як зазначає, твердження скаржника про недоведеність належності ОСОБА_5 права на земельну частку (пай) не відповідають дійсності та спростовуються наявними у справі доказами. Після смерті ОСОБА_5 спадкове майно перейшло до держави, наразі, відповідно до земельного законодавства всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах територіальних громад вважаються землями комунальної власності, тому висновок суду щодо наявності підстав для звернення до суду з позовом в інтересах Теплицької селищної ради є ґрунтовним. Оскільки підставою для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку стало розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області, у якому її прізвище не значиться, і як встановлено у ході судового розгляду вона не мала права на отримання земельної частки (паю) із земель, які раніше перебували у користуванні КСП «Прогрес», а надані нею для виготовлення проекту землеустрою документи містять недостовірні дані, то волевиявлення держави як власника земельної ділянки щодо її передачі у власність ОСОБА_2 , яке б мало прояв у прийнятті уповноваженим органом відповідного рішення відсутнє, тому вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо підстав витребування земельної ділянки. ОСОБА_1 , укладаючи договір купівлі-продажу, мав би проявити розумну обачність, впевнившись, що придбаває майно в особи, яка має право ним розпоряджатись. Твердження скаржника про право позивача лише на грошову компенсацію вартості ділянки вважає безпідставними, а наведені ним висновки Верховного Суду, такими, що не є подібними спірним правовідносинам. Окремо звертає увагу, що строк позовної давності прокуратурою не пропущено, зважаючи, що такі продовжуються на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідає.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до державного реєстратора Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області Сімоника Я. І. з заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0530 площею 2,7489 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області (тепер Теплицької селищної ради Гайсинського району).

До заяви про державну реєстрацію ОСОБА_2 додала розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603 про затвердження списку громадян-власників сертифікатів, яким передано у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маломочульської сільської ради. При цьому, у додатку до розпорядження прізвище ОСОБА_2 не значиться.

На підставі поданих документів, державним реєстратором Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області Сімоником Я. І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 жовтня 2019 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0530 площею 2,7489 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Теплицької селищної ради.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером :03:000:0530 виготовлена на замовлення ОСОБА_2 ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Підставою для розроблення технічної документації слугували подані сертифікат на земельну частку (пай) КСП «Прогрес» серії ВН № 0247622, виданий головою Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області 07 травня 1997 року (зареєстрований 09 травня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 444) та розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603, в якому ОСОБА_2 зазначена в списку осіб, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на право власності на землю на території Маломочульської сільської ради.

Судом також встановлено, що за повідомленням Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 13 жовтня 2023 року № 4276/475-23 в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались на підставі розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області по КСП «Прогрес» Маломочульської сільської ради під № 444 зареєстрований сертифікат від 09 травня 1997 року серії ВН № 0247278 на ОСОБА_3 , а сертифікат серії ВН № 0247622 зареєстрований під № 50 на ОСОБА_4 .

Відповідно до повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28 серпня 2023 року № 0-2-0.6-4493/2-23 у Книзі реєстрацій сертифікатів на земельну частку (пай) на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області на ОСОБА_2 сертифікат не зареєстрований.

Відповідно до чинного розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603 ОСОБА_2 відсутня у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на право власності на землю на території Маломочульської сільської ради.

У технічній документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів КСП «Прогрес» с. Мала Мочулка на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області розробленої ДП ЗАТ БТК «Світязь», ОСОБА_2 відсутня у переліку власників сертифікатів на земельну частку (пай). Технічна документація не містить відомостей про виділення ОСОБА_2 земельної ділянки на території Маломочульської сільської ради.

Згідно протоколу розподілу земельних часток (паїв) між власниками земельних сертифікатів на території Маломочульської сільської ради за січень-лютий 2005 року, власником земельної частки (паю), розташованої на території Маломочульської сільської ради за № НОМЕР_1 є ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується записом акта про смерть від 25 лютого 1997 року № 3, вчиненого Маломочульською сільською радою народних депутатів.

Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 11 серпня 2023 року №73555529 та від 08 вересня 2023 року №73873763 заповіти ОСОБА_5 нотаріально не посвідчувались, спадкові справи щодо спадкування його майна не заводились та свідоцтва про право на спадщину після його смерті не видавались.

Згідно із договором купівлі-продажу від 11 травня 2023 року № 611 ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0530 ОСОБА_1 . Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку 11 травня 2023 року зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 56 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», зважаючи на повідомлення Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про відсутність наміру вживати заходи цивільно-правового характеру з витребування земельної ділянки, вважав наявним право прокурора на звернення до суду із даним позовом. Аналізуючи особливості правового регулювання земельних правовідносин у ретроспективі, встановивши, що земельна ділянка вибула із комунальної власності внаслідок реєстрації права власності за ОСОБА_2 за відсутності у неї належних правовстановлюючих документів, а також придбання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки в особи, яка не мала права її відчужувати, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для витребування її на користь територіальної громади.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів цілком погоджується.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

При вирішенні спору, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Закон України «Про власність», який прийнято 07 лютого 1991 року, проголошував різноманітність форм власності та закріпив існування державної, приватної і колективної форм власності (стаття 2).

Виходячи з положень Закону України «Про власність», суб`єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об`єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об`єднання, релігійні тай інші організації, що є юридичними особами.

Тобто, в розумінні Закону України «Про власність» власником є колектив осіб, а колективна форма власності передбачає належність майна колективному власникові.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про власність» до державної власності в Україні належала загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Також згідно зі ст. 32 Закону України «Про власність» суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, які також виступають суб`єктами права державної власності на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.

Згідно зі ст. 5 ЗК України (від 18 грудня 1990 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою ст. 6 цього Кодексу.

Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (від 18 грудня 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, зокрема пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Стаття 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Тобто, особа набуває право на земельний пай за одночасної наявності трьох умов: 1) перебування серед членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 513/612/21).

Отже, громадянин України - член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Верховний Суд у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 599/1833/15-ц вказував, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству.

Як безумовно слідує із матеріалів справи, ОСОБА_5 був власником земельної частки (паю) за № НОМЕР_1 на території Маломочульської сільської ради згідно сертифікату ВН-0247435.

Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, спадкова справа щодо спадкування його майна не заводилася, а свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є розуміння відкриття спадщини як настання певних юридичних фактів, що зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин.

За змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила ст. 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 висловлено висновок, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.

Отже, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та не була прийнята її спадкоємцями, до неї підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

У частині першій статті 555 ЦК УРСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Спадкове майно включає в себе майнові права, у тому числі земельну часту (пай). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 березня 2020 року у справі №671/1152/18.

Таким чином, з огляду на викладене та встановлені обставини, відсутність у ОСОБА_5 спадкоємців, право на належну йому земельну часту (пай) перейшло до держави.

Слід зауважити, що сертифікат не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує право вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та оформити державний акт на право власності на землю. Тобто держава могла, але не зобов`язана була автоматично оформити земельну ділянку.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що згідно зі статтею 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України).

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) у натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища) (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

За ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема: організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом (кореспондує пункту 2 Порядку); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв) (згідно із абзацами десятим та дванадцятим частини першої статті 5 Закону про виділення земельних ділянок). Згідно із ч. 2 ст. 5 цього Закону районні державні адміністрації приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за межами населених пунктів.

Розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за її відсутності - шляхом жеребкування (ч. 2 ст. 9 цього ж Закону). Наведене кореспондує пункту 8 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)»

За ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). У разі якщо до 01 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним.

Пунктом 21 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (01 січня 2019 року) землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Крім того, Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ Х «Перехідних положень» ЗК України доповнений пунктом 24, яким передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом (27 травня 2021 року) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, у будь-якому випадку в силу закону передбачений правовий порядок переходу спірної земельної ділянки саме у комунальну власність територіальної громади.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Згідно з п. 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (ст. 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі - Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII).

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, ч. 3 ст. 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Процедура, передбачена абз. 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.

Згідно з ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 ст. 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

На підтвердження обґрунтування наявності підстав представництва, керівник Гайсинської окружної прокуратури у позовній заяві зазначив про порушення інтересів територіальної громади, які у даному випадку, полягають у вибутті з володіння та користування держави земельної ділянки сільськогосподарського призначення за відсутності волі її власника нині Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Прокуратурою встановлено, що Теплицька селищна рада Гайсинського району Вінницької області не вжила заходів із забезпечення судового захисту порушених інтересів держави та територіальної громади, зокрема, щодо витребування земельної ділянки у комунальну власність.

Встановивши факт неправомірного набуття речового права на спірну земельну ділянку, прокурором, у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», спрямовувалися листи на адресу Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області щодо необхідності вжиття заходів цивільно-правового характеру, з метою захисту державних інтересів. Разом з тим, з відповідей Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області вбачається, що заходи щодо витребування у комунальну власність земельної ділянки нею не вживались через обмежені кошторисні призначення.

Повідомленням від 13 лютого 2024 року прокурором поінфомовано Теплицьку селищну раду Гайсинського району Вінницької області про звернення прокуратури з позовом в інтересах держави про витребування земельної ділянки.

Вказане повідомлення сільською радою не оскаржувалося, будь-які заперечення щодо нього не надходили.

Уповноважений суб`єкт на виконання функцій держави щодо захисту її інтересів, Теплицька селищна рада Гайсинського району Вінницької області, не вжила заходів, спрямованих на витребування земельної ділянки. Тобто, вказаною селищною радою не здійснювався захист держави у спірних правовідносинах.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відношенні законності при вирішення питання щодо повернення земельної ділянки особою, яка набула її з порушенням, та його метою є захист інтересів держави.

Таким чином за викладених вище обставин колегія суддів погоджується із висновками суду попередньої інстанції про наявність підстав для звернення прокурора з даним позовом в інтересах саме Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 відсутня у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на території Маломочульської сільської ради, затвердженому розпорядженням голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603, що підтверджується матеріалами технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів КСП «Прогрес» с. Мала Мочулка на території Маломочульської сільської ради, розробленої ДП ЗАТ БТК «Світязь», ОСОБА_2 не видавався сертифікат на земельну частку (пай) на території Маломочульської сільської ради, тому відповідно відсутні правові підстави для набуття у власність нею спірної земельної ділянки.

Таким чином, спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності внаслідок реєстрації права власності за ОСОБА_2 за відсутності належних правовстановлюючих документів.

На підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2023 року ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку від особи, яка з огляду на зазначені вище обставини, не мала права її відчужувати.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «фізично» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц вказано, що: «за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року. Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому ст. 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим, ст. 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів ст. 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 вказано, що: «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21).

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, особливо зважаючи, що землі сільськогосподарського призначення займають центральне місце у складі земель України. Виходячи з цього, у ЗК України закріплено принцип пріоритетності земель сільськогосподарського призначення та особливі вимоги щодо використання цієї категорії земель. Повернення у державну власність земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза її волею та наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки у відповідача. Невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, не встановлено.

Разом з тим, чинне законодавство надає відповідачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту у разі задоволення позовних вимог. Відповідач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, шляхом пред`явлення вимог про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги з приводу пропуску прокурором строку позовної давності, оскільки ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 цього Кодексу).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

На позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року. Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

У рамках кримінального провадження №0000122 від 01 вересня 2023 року Гайсинська окружна прокуратура дізналася про порушення прав Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, документів реєстраційної справи, тобто достатніх доказів на підтвердження протиправного заволодіння ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, а з позовом звернулася до суду 28 лютого 2024 року.

Окрім того, згідно п. 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався.

Тобто, враховуючи вище викладене, строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України, зупиняються на строк воєнного стану.

За таких обставин керівник Гайсинської окружної прокуратури, який звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради, позовну давність не пропустив. Тому доводи відповідача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності є необґрунтованими.

Посилання скаржника на ту обставину, що при розгляді справи суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду з цього питання, колегія суддів вважає неприйнятними та відхиляє, оскільки висновки Верховного Суду у справах на які посилається ОСОБА_1 , містять обставини, відмінні від тих, які викладені в позовній заяві у даній справі, зокрема, ні за змістом спірних правовідносин, ні за суб`єктним та об`єктним критеріями дана справа не є подібною до справ, на які посилається скаржник.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на неврахування судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді О. С. Панасюк

Т. М. Шемета