Cправа № 563/2006/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2025 року Корецький районний суд

Рівненської області

у складі: головуючого судді Сірака Д.Ю.

секретар судового засідання Литвинчук Л.Л.

за участю:

представника позивачки, адвоката Жуковського О.В.

відповідача ОСОБА_1

та його представника, адвоката Ярославської О.М.

представника третьої особи Заруцького В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом адвоката Жуковського Олега Васильовича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Головний сервісний центр МВС, ТОВ "РТ АВТО ПЛЮС", про визнання недійсним договору купілі-продажу,

в с т а н о в и в :

Представник позивачки, адвокат Жуковський О.В. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом вказуючи, що з 21 листопада 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі. До спільного сумісного майна подружжя належить зокрема легковий автомобіль марки AUDI Q7, 2017 року випуску, сірого кольору, VIN-код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що був спільно придбаний у 2022 році та оформлений на ОСОБА_1 . Однак, під час розмови з відповідачем, позивачка випадково дізналася, що автомобіль подружжю більше не належить, а він вправі самостійно приймати рішення про його користування та переоформлення. В подальшому, стороною позивачки було з`ясовано, що 10 травня 2024 року, без відома та згоди (усної чи письмової) ОСОБА_2 , в ТСЦ № 1844 вказаний транспортний засіб (що є цінним майном для його співвласників) був перереєстрований на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу та договору комісії, що були здійснені ТОВ «РТ АВТО ПЛЮС». Проте, чоловік позивачки і на теперішній час користується, обслуговує і повністю розпоряджається вказаним транспортним засобом.

Зважаючи на зазначене, переконаний, що ОСОБА_1 , діяв очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно позивачки (зменшив набуте подружжям майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності). Уклавши спірний договір, його сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином (знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним), їх дії були направлені виключно на фіктивний перехід права власності на майно з метою приховати його чи вивести з об`єктів права майна подружжя. При цьому, спірний автомобіль не був переданий у розпорядження ОСОБА_3 , яка є лише титульним власником спірного транспортного засобу, оскільки такий знаходиться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_1 . На теперішній час подружжя не може дійти згоди щодо вищевказаного автомобіля, як об`єкта спільного майна, набутого ними за час перебування у шлюбі, при цьому, шлюбний договір між ними не укладався та будь-які домовленості щодо спірного автомобіля відсутні. За таких обставин сторона позивача вважає, що оскаржуваний договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що дозволяє зробити обґрунтований висновок про фіктивність оскаржуваного договору та, відповідно, визнання його судом недійсним.

22 листопада 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження.

09 грудня 2024 року від представника відповідача у справі, ОСОБА_1 , адвоката Ярославської О.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволені позову, вважаючи його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що позивачці було добре відомо, що транспортний засіб чоловік купує за власні кошти, оскільки в період з 2014 року по жовтень 2021 року він працював в м. Балашиха (росія) в ТОВ «Джулія» на посаді інженера-технолога. Тому вказує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Крім того, зазначає, що підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача. Стверджує, що позивачці було відомо про намір продажу транспортного засобу з метою погашення боргових зобов`язань, які існують в подружжя. Вважає також недоведеною недобросовісність дій ОСОБА_3 під час укладення оспорюваного договору, як і обставин відсутності згоди позивачки на укладення такого договору, адже нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя на таке відчуження майна за законом не вимагається та така не обов`язково повинна була бути вчинена у письмовій формі, але можливе її надання в усній формі. Відзначає, що всі кошти при відчуженні транспортного засобу були витрачені в інтересах членів сім`ї. Оскільки шлюб між сторонами не розірвано, подружжя проживає під одним дахом та веде спільний побут, така поведінка дружини для ОСОБА_1 є не зрозумілою. Крім того, просить суд, в разі задоволення позовних вимог, зменшити розмір витрат на правову допомогу. Враховуючи співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, а також те, що вказана категорія справ не відноситься до такої що є складною, вважають, що розмір витрат на правову допомогу (20 000 грн.) є завищеним, тому наявні підстави для їх зменшення до 8 000 грн.

11 грудня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення від представника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Рівненській, Волинській та Житомирській областях, відповідно до яких вказує, що позовні вимоги ОСОБА_2 не визнає, оскільки що ТСЦ ГСЦ МВС діяв в межах своїх повноважень, а саме: 10 травня 2024 року в ТСЦ № 1844 транспортний засіб AUDI Q7, 2017 року випуску, днз НОМЕР_3 , був перереєстрований на ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу СГ № 8487/24/1/001085 та договору комісії № 8487/24/1/001085 від 10 травня 2024 року, видані ТОВ «РТ АВТО ПЛЮС» відповідно до Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388. До того ж, Порядок № 1388 не наділяє сервісний центр МВС повноваженнями надавати оцінку правомірності укладання договору комісії та/або договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ухвалою суду від 17 січня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.

31 березня 2025 року ухвалою суду було замінено третю особу на стороні відповідача, Територіальний сервісний центр № 1844 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області (філія ГСЦ МВС) на Головний сервісний центр МВС.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, проте за обов`язкової участі її представника, адвоката Жуковського О.В. Зазначила, що повністю підтримує позовні вимоги та просить суд задоволити їх в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивачки (відповідно до Ордеру про надання правничої допомоги серії ВС № 1285250 на підставі договору про надання правової допомоги № Б/Н від 22 липня 2024 року), адвокат Жуковський О.В. в повному обсязі підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні виходячи з підстав наведених в позовній заяві. Переконаний, що договір купівлі-продажу вказаного автомобіля не дійсний. Спірний автомобіль придбаний в шлюбі, є спільною сумісною власністю сторін та має суттєву цінність для подружжя. Як стверджує його довірителька, про факт укладення оскаржуваного договору між її чоловіком та ОСОБА_3 , відповідно те, що авто вже не належить їм, як подружжю, дізналася випадково під час розмови з чоловіком. Однак, відповідач, як користувався так і надалі продовжує користуватись зазначеним автомобілем, після укладення спірного договору нічого не змінилось. Натомість, ОСОБА_3 , незважаючи на укладений договір, жодним чином не використовує такий транспортний засіб та в судові засідання не з`являється, хоча (за умови дійсності спірного правочину) повинна була бути присутньою в залі судових засідань та відстоювати своє право власності на придбаний автомобіль. Тому, це ще раз підтверджує, що перехід права власності до останньої не відбувся. Також вказав, що жодних коштів за реалізований автомобіль позивачка також не бачила, будь-яке цінне майно за виручені кошти не придбавалось. Зважаючи на зазначене наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач, ОСОБА_1 в судовому засіданні позовних вимог не визнав, пояснив, що з дружиною винику спір з приводу продажу нею квартири, яку він придбав для сина та яка оформлена на сина, тому він вирішив продати автомобіль своїй племінниці ОСОБА_3 . В договорі зазначили вартість авто 20 000,00 грн., хоча фактично продав за 15 000,00 доларів США. Стверджував, що після продажу автомобіля, за домовленістю та дозволом нової власниці, продовжує ним користуватись (періодично користується також і ОСОБА_4 , але більше - він). Також пояснив, що домовленість була інакша - передати автомобіль як заставу, після того як він поверне гроші, які йому позичила сім`я ОСОБА_4 , після чого переоформить авто знову на нього. Наміру відчужувати транспортний засіб не було. Зазначений договір купівлі-продажу було укладено з метою гарантування виконання обов`язку повернення боргових коштів сім`ї ОСОБА_5 .

Представниця ОСОБА_1 , адвокат Ярославська О.М., в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, зазначаючи, що вказаний автомобіль був придбаний в шлюбі проте за кошти виключно її довірителя (джерело набуття), згідно з інформацією ДФС, ОСОБА_2 самостійного доходу не мала. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Також вказала на відсутність доказів того, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем, яка була усвідомлена, що ОСОБА_6 перебувають між собою в шлюбі, але не знала про відсутність згоди на продаж авто з боку дружини. Також зазначила, що в минулому сім`я ОСОБА_6 вже здійснювала продаж автомобілів без згоди дружини, або за її усною згодою, однак, остання не зверталась з подібними позовами до суду.

Відповідачка у справі, ОСОБА_3 в судові засідання жодного разу не з`явилась, хоча про місце, дату та час розгляду справи щоразу була повідомлена належним чином, про що свідчать її особисті підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. Про причини неявка суду не повідомляла, відзиву на позов не подавала, як і будь яких інших заяв чи клопотань.

Представник Головного сервісного центру МВС України, ОСОБА_7 в судовому просив відмовити у позовній вимозі про скасування перереєстрації вказаного транспортного засобу, вважаючи таку безпідставною, зауважуючи, що державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується: у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу та на підставі рішення суду. Щодо вимоги визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, комплексно дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив такі обставини справи та надав їм правову оцінку.

З 21 листопада 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 .

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , власником транспортного засобу AUDI Q7, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , з 11 лютого 2022 рокує ОСОБА_1 .

З цього виходить, що автомобіль придбаний сторонами в шлюбі.

Згідно з відповіддю ТСЦ МВС № 1844 в Житомирській області № 10-Аз-1188-2024 від 25 вересня 2024 року, вбачається, що транспортний засіб AUDI Q7, 2017 року випуску, днз НОМЕР_3 , 10 травня 2024 року перереєстрований в ТСЦ № 1844 на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу СГ № 8487/24/1/001085 та договору комісії № 8487/24/1/001085 від 10 травня 2024 року, видані ТОВ «РТ АВТО ПЛЮС».

09 травня 2024 року між ТОВ «РТ АВТО ПЛЮС» (комісіонер) та ОСОБА_1 (комітентом) було укладено договір комісії № 8487/24/1/001085, відповідно до якого, комісіонер зобов`язаний за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені правочин (або декілька правочинів) щодо продажу транспортного засобу: марки AUDI Q7, 2017 року випуску, сірого кольору, VIN, № кузова (шасі, рами) - НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за комітентом (за договором комісії) 11 лютого 2022 року, за ціною 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Додано також: Акт приймання-передачі транспортного засобу та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, між суб`єктом господарювання (його філією та уповноваженим дилером № 8487/24/1/001085 від 09 травня 2024 року; Акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 8487/24/1/001085, відповідно до якого автомобіль AUDI Q7, 2017 року випуску, має задовільний технічний стан по всіх критеріях, відсоток зносу 65%, ціна продажу 20 000,00 грн.; інформаційна картка транспортного засобу (Додаток 7 до Порядку) від 09 травня 2024 року (а.п. 23).

10 травня 2024 року між ТОВ «РТ АВТО ПЛЮС» (на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договору комісії № 8487/24/1/001085 від 09 травня 2024 року), як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8487/24/1/001085.

Згідно з положеннями вказаного договору, продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки AUDI Q7, 2017 року випуску, сірого кольору, № кузова (шасі, рама) - НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 11.02.2022 року. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 20 000,00 грн. Згідно з п. 5.1-6.1 Договору, покупець зобов`язаний сплатити продавцю ціну Транспортного засобу, що вказана в договорі, в порядку та на умовах визначених Договором, прийняти Транспортний засіб. Продавець зобов`язаний передати такий транспортний засіб.

До договору додається також Акт огляду реалізованого транспортного засобу (власником транспортного засобу вказаний ОСОБА_1 , покупець ОСОБА_8 ).

Як було зазначено стороною позивачки і не заперечується відповідачем, після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу ОСОБА_1 продовжує ним повністю розпоряджатись. Доказом цього є розміщення на платформі інтернет-сайту olx.ua оголошення про продаж спірного транспортного засобу. При цьому звертає увагу, що номер мобільного телефону контактної особи вказано саме номер телефону, який належить ОСОБА_1 . Додаються скриншоти з сайту «ОLХ» про продаж автомобіля AUDI Q7, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , ціна за який встановлена в 35 000 $ (1 444 426 грн.), контактний номер телефону НОМЕР_6 , дата оголошення: 04 вересня 2024 року (а.п. 26-35).

За твердженням сторони відповідача ОСОБА_1 , останній виключно за свої власні кошти придбав спірний автомобіль. На підтвердження заявленої позиції було долучено довідку ТОВ «Джулія» (ЗДРН 647, Московська область, м. Балашиха), якою стверджується, що ОСОБА_1 з 2014 року по жовтень 2021 року дійсно працював у зазначеному товаристві на посаді інженера-технолога. Довідка перекладена з російської на українську мову перекладачем Мельник О.Ю., Бюро перекладів Приватне мале підприємство «ТЛВ».

Також, додано довідки про доходи та суми податку фізичної особи ОСОБА_1 у період з 2014 по 2021 роки (загальна сума доходу у російських рублях: за 2014 рік 343 000,00, 2015 рік 574 000,00, 2016 рік 588 000,00, 2017 рік 595 000,00, 2018 рік 602 000,00, 2019 рік 602 000,00, 2021 рік 665 000,00. Переклад здійснено з російської на українську мову перекладачем Мельник О.Ю. Бюро перекладів Приватне мале підприємство «ТЛВ».

Натомість позивачка, за твердженням сторони відповідача, доходів не отримувала. Так, згідно наданої інформації від ГУ ДПС у Рівненській області від 04 лютого 2025 року, з отриманих відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору за період з 1 кварталу 2020 року по 4 квартал 2022 року, встановлено, серед доходів ОСОБА_2 : 2 квартал 2020 року «Спадщина чи дарунок від члена сім`ї 1 та 2 ступенів споріднення; зафіксовано також по 4 924,23 грн. суми доходу за грудень 2021 року та за грудень 2022 року - за надання земельної ділянки с/г призначення, майнового паю в лізинг, оренду, суборенду, емфітевзис.

В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Суд не погоджується з доводами сторони відповідача ОСОБА_1 про те, що останній був виключним джерелом доходів подружжя та автомобіль був придбаний лише за його особисто зароблені кошти, тому є особистою приватною власністю відповідача. Суд звертає свою увагу на те, що ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою дійсно у період з 2014 по 2021 роки на постійній основі працював в м. Балашиха (росія) в ТОВ «Джулія» на посаді інженера-технолога та отримував відповідну платню за виконану працю. В цей час, офіційний матеріальний дохід позивачки був відносно не значний. Проте, зважаючи на тривалу відсутність відповідача вдома, ймовірно, що тягар ведення щоденного домашнього господарства ліг на плечі позивачки.

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України.

За вимогами ч. 1-2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

Враховуючи те, що предметом спору є автомобіль марки AUDI Q7, 2017 року випуску (який за словами відповідача було лише формально оцінено у 20 000,00 грн. при укладенні спірного договору, реально ж було продано за 15 000,00 доларів США, в той час, коли за оголошенням на сайті "OLХ" самим відповідачем оцінено у 35 000,00 доларів США), правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників.

Оскільки зазначений автомобіль набутий за під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд приходить до висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст. 60, 61, 63 СК України, і є однією з підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до ст. 203, 215 ЦК України.

Зазначена позиція відповідає правовому висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду визначеному в Постанові від 23 грудня 2020 року по справі № 726/1606/17, провадження № 61-3533св19.

Крім того, за змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Касаційний господарський суд Верховного Суду у справі № 903/439/18 наголосив, що згідно з ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Основними ознаками фіктивного правочину є: - введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; - свідомий намір невиконання зобов`язань договору; - приховування справжніх намірів учасників правочину.

За положеннями ст. 655, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору відповідачі не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених таким правочином, спірний автомобіль не був переданий у розпорядження ОСОБА_3 , а й до нині перебуває у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_1 . Більш того, відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні повідомив, що при укладенні спірного договору, наміру відчужувати транспортний засіб не було. Зазначений договір купівлі-продажу було укладено з метою гарантування виконання обов`язку повернення боргових коштів сім`ї ОСОБА_5 (відповідачки № 2).

Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8487/24/1/001085, що був укладений 10 травня 2024 року між ТОВ «РТ АВТО ПЛЮС» (на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договору комісії № 8487/24/1/001085 від 09 травня 2024 року), як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем, не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а також порушив права і законні майнові інтереси позивачки, як співвласника вказаного автомобіля, що є підставою для визнання його недійсним. А тому, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимоги скасування перереєстрації транспортного засобу, то суд приходить до таких висновків.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі встановлена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388.

Пунктом 6 Порядку затверджено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Державна реєстрація нових транспортних засобів може проводитися сервісними центрами МВС за участю суб`єктів господарювання, які стоять на обліку в Головному сервісному центрі МВС, здійснюють продаж таких транспортних засобів та уклали з Головним сервісним центром МВС відповідний договір. Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально. У графі "Особливі відмітки" свідоцтва про реєстрацію або тимчасового реєстраційного талону транспортних засобів щодо іншого співвласника робиться відповідний запис.

Відповідно до п. 40 Порядку, державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується: у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу; на підставі рішення суду.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації транспортних засобів задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про визнання договорів недійсними є самостійною підставою для скасування запису про їх реєстрацію за новими власниками.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Враховуючи задоволення позову в повному обсязі, суд відповідно до частини першої ст. 141, 266 ЦПК України, стягує з відповідачів солідарно витрати на оплату судового збору, що складає 15 655,46 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з позовної заяви та долучених письмових доказів, 22 липня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Жуковським О.В. було укладено договір про надання правничої допомоги (а.п. 36).

Вартість професійної правничої допомоги адвокат оцінив у 20 000,00 грн., про що свідчить Акт здавання-приймання правничої допомоги (з детальним описом) (а.п. 37). Додано також квитанцію № 049996 від 09 листопада 2024 року на 20 000,00 грн.).

Водночас, вирішуючи питання про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, суд керується положеннями ст. 137, 141 ЦПК України та виходить із критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їхнього розміру, враховує обставини справи, її складність та категорію, наявність заперечень з боку сторони відповідача ОСОБА_1 щодо розміру витрат (зокрема просять зменшити до 8 000,00 грн), а також положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу в цілому, і вважає розмір витрат позивача завищеним, тому до стягнення з відповідачів у солідарному порядку підлягають витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн., що і буде становити співмірність і розумність витрат позивачки на професійну правничу допомогу у цій справі.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. 2, 4, 81, 89, 141, 247, 259, 293, 329-333 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу СГ №8487/24/1/001085, укладений 10 травня 2024 року між ТОВ «РТ АВТО ПЛЮС», як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, стосовно транспортного засобу марки "AUDI Q7", 2017 року випуску, сірого кольору, VIN-код: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

В решті позову відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 15 655 (п`ятнадцять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) грн. 46 коп. та витрати, пов`язані зі сплатою правничої допомоги у розмірі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_9 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Треті особи: Головний сервісний центр МВС, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Лук`янівська, 62;

Товариство з обмеженою відповідальністю «РТ АВТО ПЛЮС», , місцезнаходження: м. Рівне, вул. Київська, 110/А.

Суддя: