КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 753/599/22 Головуючий у суді першої інстанції - Трусова Т.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/162/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Власенком Юрієм Дмитровичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року по цивільній справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У січні 2022 року КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачка є мешканкою квартири АДРЕСА_1 , а позивач надає для зазначеного будинку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Оскільки ОСОБА_4 не вносить плату за отриманні послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у неї виникла заборгованість у розмірі 85 882,17 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачки.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції від представника позивача надійшла заява про залучення до розгляду у справі в якості відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , оскільки вони є співвласниками спірної квартири.

Також представник позивача подав уточнену позовну заяву про стягнення із співвласників спірної квартири заборгованості за отриманні послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 85 882,17 грн відповідно частки кожного з них у спільній власності.

Ухвалою від 09 червня 2022 року суд замінив первісного відповідача ОСОБА_4 належними відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Київтеплоенерго» борг за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 11 607,34 грн, за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води до 01.05.2018 в розмірі 8 647,05 грн, за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 13 917,95 грн, за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 8 768,73 грн та судовий збір в розмірі 1 135 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Київтеплоенерго» борг за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 5 803,68 грн, за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води до 01.05.2018 в розмірі 4 323,53 грн, за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 6 958,97 грн, за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 4 384,37 грн та судовий збір в розмірі 567,50 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» борг за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 5 803,68 грн, за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води до 01.05.2018 в розмірі 4 323,53 грн, за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 6 958,97 грн, за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 4 384,37 грн та судовий збір в розмірі 567,50 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скарга обґрунтована тим, що станом на день пред`явлення позову ОСОБА_1 не був власником квартири та не проживав у ній, тому не є належним відповідачем у справі. Також вказує, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 померли до звернення КП «Київтеплоенерго» із позовною заявою.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законними і обґрунтованими, підстави для його скасування відсутні. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (в редакції, чинній на день подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 85 882,17 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, позов у цій справі КП «Київтеплоенерго» пред`явило у січні 2022 року.

Ухвалою від 09 червня 2022 року суд замінив первісного відповідача ОСОБА_4 належними відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Також встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 183), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію смерті (а.с. 184). Тобто, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 померли задовго до звернення КП «Київтеплоенерго» до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України).

З аналізу пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України вбачається, що правонаступники у справу залучаються тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи (стаття 46 чинного ЦПК України).

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дає підстави дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим.

В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, якщо позов пред`явлено до померлої особи, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

При цьому незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16, у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №127/328/17, у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 203/201/19.

Вказаний висновок узгоджується також з постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року по справі №473/1433/18.

Таким чином, суд першої інстанції, відкривши провадження у справі до померлої особи, мав його закрити на підставі саме пункту 1 статті 255 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до пункту 1 статті 255 ЦПК України, позаяк справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Разом з цим, позовні вимоги КП «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пункту 1частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Частиною 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», редакція якого діяла до 9 грудня 2017 року, та частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Поняття виробника та постачальника комунальних послуг також визначено Положенням про порядок розрахунків за комунальні послуги між виробниками (постачальниками), виконавцями і споживачами послуг водопостачання, водовідведення і теплопостачання в умовах використання засобів обліку споживання води і теплової енергії в житловому фонді та підвищення економічної зацікавленості споживачів у їх встановленні за власні кошти, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року N 55, відповідно до якого виробниками (постачальниками) холодної і гарячої води та теплової енергії є підприємства і організації, які за договорами надають виконавцям та споживачам комунальні послуги; виконавцями послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають комунальні послуги споживачам (житлово-експлуатаційні та інші організації). У деяких випадках виробники (постачальники) послуг можуть бути і виконавцями послуг (наприклад, для власників приватних будинків), а споживач - це фізична або юридична особа, що користується комунальними послугами.

Зазначені норми законодавства чітко визначають, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила).

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до ч. 7 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтею 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

На підставі даних реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» встановлено, що частина квартири АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с. 77-81).

Вказана обставина підтверджується наданим відповідачем витягом з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень, за відомостями якого право власності на частину квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 було зареєстроване 12.04.2011 на підставі свідоцтва про право власності від 10.11.2003 (а.с. 182).

Тому відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, внаслідок неналежного виконання споживачами свого обов`язку щодо оплати послуг, станом на 01.08.2021 за спірною адресою утворилась заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 23 214,7 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 17 294,11 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 27 835,89 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 17 537,47 грн, а всього 85 882,17 грн (а.с. 5).

Також встановлено, що в газеті «Хрещатик» №111 (4511) від 06 серпня 2014 року було опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню ПАТ «Київенерго».

Позивач, на підставі Договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) (далі Договір цесії) від 11 жовтня 2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» (далі - Кредитор) та Комунальним підприємством (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - Новий Кредитор), прийняв право вимоги до Відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води.

Згідно з п. 3.4.2 Договору цесії Новий кредитор має право на отримання замість Кредитора від споживачів, визначених у Додатку № 1 та/або Додатку № 2 до Договору цесії сплати заборгованостей.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно, відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як видно із наданих позивачем розрахунків, заборгованість по квартирі АДРЕСА_1 , за період з 01.05.2018 року по 01.08.2021 складає: за послуги з централізованого опалення - 27 835,89 грн, за послуги централізованого постачання гарячої води - 17 537,47 грн.

Відповідач вказану заборгованість не спростував, доказів повної чи часткової сплати заборгованості суду не надав. Розрахунок заборгованості є детальним та містить повну інформацію щодо періодів здійснення нарахувань, тарифів та здійснених оплат у зазначений період.

Жодних претензій щодо якості наданих послуг чи звернень щодо правильності нарахувань/перерахунку, відповідач позивачу не заявляв. Відсутні у матеріалах справи також докази того, що відповідач звертався до позивача щодо актуалізації даних по особовому рахунку, зокрема, щодо кількості зареєстрованих осіб та наявності пільг зі сплати вартості комунальних послуг.

У своїй позовні заяві позивач КП «Київтеплоенерго» просив стягнути заборгованість із відповідачів у розмірі, що відповідає їх часткам у спільній частковій власності.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вимог позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.05.2018 року по 01.08.2021 року у розмірі, що відповідає його частці власності на квартиру (1/4) та наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Доводи ОСОБА_1 про те, що на момент звернення із позовом квартира належала іншим особам апеляційний суд відхиляє.

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень, право власності на та на квартири було зареєстроване за ОСОБА_5 24.11.2021 на підставі договору дарування від 24.11.2021. При цьому, до стягнення заявлена заборгованість за період до 01.08.2021 року, тобто, до набуття ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру.

Належних доказів того, що у спірний період квартири не належала ОСОБА_1 апелянт не надав.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У своїй позовній заяві КП «Київтеплоенерго» просила суд, крім іншого, стягнути на його користь заборгованість із ОСОБА_1 за період до 01.05.2018.

Разом з цим, позивачем не надано розрахунку заборгованості по щомісячним платежам до 01.05.2018, та у позовній заяві він навіть не вказує за який період він просить стягнути заборгованість, яка виникла перед попереднім кредитором.

Не вказавши період, за який позивач просить стягнути заборгованість, яка виникла до 01.05.2018, та не надаючи розрахунку такої заборгованості по щомісячним платежам, позивач тим самим не довів розмір заборгованості, яка дійсно виникла перед попереднім надавачем послуг, та яка знаходиться у межах позовної давності.

Обов`язок же доведення цих обставин лежить на позивачеві.

Відповідач через відсутність будь - якого розрахунку заборгованості до 01.05.2018 був позбавлений можливості перевірити такий розрахунок та висунути свої заперечення щодо нього чи надати свій контррозрахунок.

Суд також позбавлений можливості перевірити розрахунок заборгованості та визначити суму боргу, яка знаходиться у межах позовної давності.

Недоведеність позовних вимог в цій частині є підставою для відмови у позові.

Отже, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, що суд першої інстанції у повному обсязі не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не повною мірою відповідає нормам матеріального та процесуального права. Тому колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - скасуванню із закриттям провадження у справі у цій частині. Рішення в частині стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 слід скасувати в частині стягнення заборгованості за період до 01.05.2018 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. Рішення суду в частині стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.05.2018 по 01.08.2021 підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Власенком Юрієм Дмитровичем, задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року в частині позовних вимог Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - скасувати. Закрити проваження у справі в цій частині.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року в частині стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 5 803,68 грн та за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води до 01.05.2018 в розмірі 4 323,53 грн - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома