Провадження № 2/752/444/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Овдій-Барандич В.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та просить скасувати наказ відповідача про звільнення позивача з посади менеджера з адміністративної діяльності, поновити позивача на посаді менеджера з адміністративної діяльності, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на свою користь 20 000,00 грн. моральної шкоди.

В обгрунтування позову зазначає, що вона працювала на посаді менеджера з адміністративного діяльності у відповідача. Фактично це фотостудія Інлайт, яка знаходиться в м. Києві по вул. Козацька, 122. Після початку повномасштабного вторгнення в Україну та бойових дій на території Києва та Київської області фотостудія певний час не здійснювала свою роботу. Цей весь час, як зазначає позивач, вона чекала повідомлення від керівництва, коли фотостудія в повному обсязі розпочне роботу, однак замість цього отримала листа про своє звільнення. При цьому позивачу не виплатили ні кошти після звільнення, ні надали наказ про звільнення, ні трудову книжку. Позивач навіть не знає, яким числом її звільнили та на якій підставі. Позивач зазначає, що влітку вона проходила курси як працівник компанії та користувалась пільгами як працівник фотостудії, однак жодна особа не повідомила її про те, що позивач вже не є працівником компанії. Тільки в жовтні 2022р. позивачу стало відомо про звільнення. Позивач повідомляє, що її заробітна плата складала 12 000,00 грн. на місяць, ці кошти вона отримувала на картку з різних карток. Останні кошти, які вона отримала від відповідача це 1 734,96 грн., які надійшли на картку позивача 27.09.2022р. Позивач вказує, що внаслідок протиправного звільнення вона зазнала стресу, душевних переживань, що стало підставою для звернення до лікарів, як наслідок, встановлення діагнозу та лікування. Також позивачка зверталась до психолога і їй були прописані заспокійливі ліки.

Сам факт порушення прав позивача щодо процедури звільнення свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з цим позивачем оцінена моральна шкода в 20 000,00 грн.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П. від 04.11.2022 року відкрито провадження в даній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідачем надано письмовий відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що позивач не була звільнена з роботи. Так, вона працює у відповідача на посаді менеджер (управитель) з адміністративної діяльності з 10.01.2022р., що оформлено наказом від 06.01.2022р. відповідно до її заяви. Заробітна плата, що була погоджена та встановлена позивачу умовами наказу, складає 6 500,00 грн. Твердження позивача про інший розмір заробітної плати, що вона нібито отримувала з різних карток, є неправдивим та нічим не підтвердженим. Позивачу проводились виплати заробітної плати 14.01.2022р. в розмірі 3 000,00 грн., 31.01.2022р. в розмірі 1 406,31 грн., 15.02.2022р. в розмірі 3 000,00 грн., 02.03.2022р. в розмірі 2 232,50 грн. 23.02.2022р. у зв`язку з карантинними заходами позивачем було надано відповідачу заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період карантину з 01.03.2022р. по 24.03.2022р. На підставі вказаної заяви відповідачем було надано позивачу відпустку без збереження заробітної плати на запрошений нею строк. У зв`язку з повномасштабним вторгненням на територію України військових сил російської федерації та веденням бойових дій на території м. Києва та Київської області позивачем 24.03.2022р. було написано заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з воєнним станом з 25.03.2022р. на період дії воєнного стану на території України. На підставі цього відповідачем було надано позивачу відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з воєнним станом з 25.03.2022р. на період дії воєнного стану на території України. Станом на сьогодні воєнний стан на території України не закінчено. Жодних заяв зі сторони позивача про відкликання своєї заяви не надавалось. Вказані заяви було надіслано позивачем засобами електронних комунікацій та прийнято та враховано відповідачем, керуючись нормами ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Також відповідач повідомляє, що призупинила свою діяльність з початку березня 2022р. у зв`язку із веденням бойових дій, при цьому відповідач з 06.03.2022р. не знаходиться на території України. Таким чином, як зазначає відповідач, на даний момент позивач є працівником відповідача та не звільнена з роботи, при цьому заробітна плата з 01.03. по теперішній час їй не нараховується та не сплачується, оскільки вона знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати на підставі її заяви. Починаючи з вересня 2022р. відповідач зробила спробу відновити свою діяльність, у зв`язку з чим намагалась запросити позивача вийти на роботу, направляючи лист на відомий їй засіб електронних комунікацій. Позивач на вказаний лист не відреагувала та до роботи не приступила. Отже, на думку відповідача, вимоги позивача щодо відновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати та моральної шкоди є безпідставними та не можуть бути задоволені.

Ухвалою суду від 17.04.2023р. у прийнятті заяви про зміну предмету позову, поданої позивачем у рамках розгляду цивільної справи, відмовлено.

Розпорядженням «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» від 23.01.2024р. №104, у зв`язку з тим, що рішенням Вищої ради правосуддя №70/0/15-24 від 11.01.2024р. ОСОБА_3 звільнено з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи №752/15625/22.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2024р. справу розподілено на суддю Ольшевську І.О.

За ухвалою від 26.01.2024р. суддя Ольшевська І.О. прийняла до свого провадження справу №752/15625/22, постановила розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначила підготовче засідання.

Ухвалою від 25.11.2024р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

06.01.2022р. позивач звернулась до відповідача із заявою про прийняття її на роботу на посаду менеджера (управителя) з адміністративної діяльності з 10.01.2022р.

За наказом №ГРО0000000 - від 06.01.2022р. відповідач прийняла позивача на роботу з 10.01.2022р. у студію на посаду менеджера (управителя) з адміністративної діяльності з окладом 6 500,00 грн.

Як вбачається із заяви позивача від 23.02.2022р., вона просила відповідача надати їй відпустку без збереження заробітної плати на період карантину з 01.03.2023р. по 24.03.2022р.

За заявою від 24.03.2022р. позивач просила надати відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку із воєнним станом з 25.03.2022р. на період дії воєнного стану на території України.

З наданих Головним управлінням ДПС у м. Києві Державної податкової служби України на виконання ухвали суду від 22.05.2023р. відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за період 2022 рік встановлено наступне: згідно відомості за перший місяця першого кварталу 2022р. позивачу нараховано заробітну плану в розмірі 5 473,68 грн.; за другий місяць першого кварталу 2022р. - 6 500,00 грн.; у третьому місяці першого кварталу 2022р. позивач перебувала 31 календарних днів у відпустці без збереження заробітної плати; у першому місяці другого кварталу 2022р. позивач перебувала 30 календарних днів у відпустці без збереження заробітної плати.; у другому місяці

другого кварталу - 31 день календарний день у відпустці без збереження заробітної плати; у третьому місяці другого кварталу 2022р. - 30 календарних днів у відпустці без збереження заробітної плати; у першому місяці третього кварталу 2022р. - 31 календарний день у відпустці без збереження заробітної плати; у другому місяці третього кварталу - 31 календарний день у відпустці без збереження заробітної плати; у третьому місяці третього кварталу 2022р. - 30 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати; у першому місяці четвертого кварталу 2022р. - 31 календарний день відпустки без збереження заробітної плати; у другому місяці четвертого кварталу 2022р. - 30 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати; у третьому місяці четвертого кварталу 2022р. - 31 календарний день без збереження заробітної плати.

Отже, матеріалами справи не підтверджуються доводи позивача про її звільнення в 2022р. Відповідач також заперечує звільнення позивача, зазначає про те, що наказу про звільнення позивача не видавалось, вона перебувала з березня місяця 2022р. у відпустці за її заявами без збереження заробітної плати. Слід відмітити, що вказане підтверджуються наданими податковим органом відомостями про нарахування заробітної плати.

У ст. 43 Конституції України зазначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У рішенні Конституційного Суду України від 04.09.2019№6-р (П)2019 по справі №3-425/2018(6960/18) визначено, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обгрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

У відповідності до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є : 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність,

пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; 8) підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом; 8-1) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою; 8-2) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим; 8-3) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль; 9) підстави, передбачені іншими законами.

Утім, як встановлено вище, трудові відносини між позивачем та відповідачем не були припинені.

Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку про відсутність неправомірних дій з боку відповідача до позивача у трудових правовідносинах.

Оскільки не відбулося припинення трудових відносин, то вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка є похідною від вимог про скасування наказу про звільнення, не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь

зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Позивачем не надано суду належних доказів щодо підтвердження підстави стягнення моральної шкоди, оскільки не доведено факту заподіяння зі сторони відповідача позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру позивача. Зокрема, позивачем не доведено які негативні наслідки мають місце, в чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування.

Крім того, у справах даної категорії умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

Разом з тим протиправної дії чи бездіяльності відповідача по відношенню до позивача судом не було встановлено.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати по сплаті судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складений та підписаний 21.04.2025р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА