Справа № 951/249/25
Провадження №2/951/154/2025
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

23 квітня 2025 року селище Козова

Суддя Козівського районного суду Тернопільської області Лавренюк О.М., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Тернопільської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Тернопільської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, встановлено, що позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Згідно вимог пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Разом з тим в порушення пункту 3 частини третьої статті 175 позивачем не зазначено ціну позову. Також позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються чи оспорюються, зокрема розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачем не надано доказів неможливості самостійного здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня звернення до суду з вказаним позовом. Доказів існування перешкод в отриманні позивачем документів, на підставі яких можна здійснити вказаний розрахунок, до суду не надано.

Позивач зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Нормами абзацу 3 пункту Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи. В силу пункту 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) 4 дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абзацу 2 пункту 8 Порядку № 100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац З пункту 8 Порядку № 100).

Поряд з цим позовна заява та додані до неї докази не містять інформації щодо заробітної плати позивача у справі, зокрема, відсутня довідка про розмір отриманої ним заробітної плати під час перебування його на посаді інструктора з фізичної культури плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 частини третьої статті 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (частина п`ята статті 177 ЦПК України).

В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що на виконання наказу директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради від 25.11.2024 №257-к/тр позивачу вручено повідомлення про можливе вивільнення.

Однак додана до позовної заяви копія повідомлення про можливе вивільнення, яка вручена ОСОБА_1 є нечитабельною, що унеможливлює її дослідження судом.

Відповідно до частин другої, четвертої та п`ятої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

При цьому копія документа, що надається суду, має бути якісною, його текст повинен бути зрозумілим і читабельним. Водночас, оскільки позивачем надано копію повідомлення про можливе вивільнення, яке вручене ОСОБА_1 , в нечитабельному вигляді, неможливо встановити зміст такого повідомлення.

Отже, позивачу необхідно надати належним чином засвідчену та читабельну копію повідомлення про можливе вивільнення, яка вручена ОСОБА_1 .

Також слід звернути увагу позивача, що відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивача звільнено з посади інструктора з фізичної культури плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради 31.01.2025 на підставі наказу директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради №29-к/тр від 27.01.2025. Однак позивач звернувся до Козівського районного суду Тернопільської області 16.04.2025 (цією датою позов здано на пошту).

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Верховний Суд у постанові від 15.08.2023 у справі № 947/16805/20 вказав, що поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

У постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 607/10843/22 зазначено, що стаття 234 КЗпП України не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному окремому випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 06.04.2016 у справі № 6-409цс16).

Таким чином, при вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Отже, з аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки за заявою учасника справи.

Відтак позивач має право у випадку пропуску з поважних причин строку звернення до суду заявити клопотання про поновлення такого строку судом із посиланням на відповідні докази.

Проте, як вбачається з матеріалів позову, звертаючись до суду із позовною заявою з пропуском встановленого законом строку, позивачем не надано відповідного клопотання про поновлення пропущеного строку, як і не подано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом.

Згідно з вимогами частин першої та другої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи те, що позовна заява подана без додержання вимог статей 175, 177 ЦПК України, позовну заяву слід залишити без руху, встановивши позивачу строк для усунення її недоліків - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Позивачу у цей строк необхідно усунути вказані недоліки позовної заяви шляхом подання до суду:

- позовної заяви у новій редакції (у примірниках відповідно до кількості учасників справи), у якій зазначити ціну позову та навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, зокрема, розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- належним чином засвідченої та читабельної копії повідомлення про можливе вивільнення, яке вручене ОСОБА_1 ;

- клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом, із зазначенням поважних причин пропуску такого строку та з відповідними доказами на їх підтвердження.

Керуючись статями 175, 177, 185, 258-261, 353 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Тернопільської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без руху.

Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити, що у випадку виконання позивачем вимог ухвали у визначений судом строк позовна заява буде вважатись поданою у день первісного подання її до суду. У разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя О.М. Лавренюк