провадження № 22-ц/824/7699/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного бюро розслідувань на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої затягування досудового розслідування кримінального провадження, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути з держави за рахунок коштів державного бюджету України компенсацію за моральну шкоду, завдану внаслідок тривалого досудового розслідування кримінального провадження в розмірі 150 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з квітня 2022 року Головним слідчим управління Державного бюро розслідувань, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора за заявою ОСОБА_1 проводиться досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні за № 0000230 від 29 квітня 2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 127 КК України. Позивач ОСОБА_1 у вказаному кримінальному провадженні має статус потерпілого. Позивач вказує, що з початку досудового розслідування по цей час жодній особі не було повідомлено про підозру, хоча усіх причетних до вчинення кримінального правопорушення, які катували його та вчиняли інші протиправні дії, слідством встановлено. Позивач стверджує, що поведінка слідчого ГСУ ДБР, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, спрямована не на виконання його основних завдань, пов`язаних із встановленням і притягненням винних осіб до відповідальності, а навпаки - до створення перешкод потерпілому у реалізації його процесуальних прав та інтересів та на затягування розслідування. Зазначає, що всі його клопотання, як потерпілого, залишаються слідчим без належного реагування, у зв`язку з чим він вимушений оскаржувати бездіяльність слідчого до суду або до прокурора чи керівництва ДБР. Численними ухвалами слідчих суддів, його скарги було задоволено та зобов`язано слідчого розглядати клопотання. Це є підтвердженням систематичної бездіяльності слідчого. При цьому, слідчий жодного разу на виклики слідчого судді в таких справах не з`являвся, чим проявляв неповагу до потерпілого, його представника та суду.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію за моральну шкоду, завдану внаслідок тривалого досудового розслідування кримінального провадження в розмірі 20 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі Державне бюро розслідувань просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Державне бюро розслідувань, вказує, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення у справі № 760/23796/23 всупереч вимогам статей 2, 26, 303 КПК України фактично перейняв на себе повноваження слідчого судді, надав оцінку діям/рішенням прийнятих слідчими ГСУ ДБР у межах розслідування кримінального провадження та дійшов до висновку про їх неналежність. Суд першої інстанції у даній справі, вийшов не тільки за межі своїх повноважень, а й за межі предмету позову, оскільки позивач просив лише стягнути моральну шкоду. Натомість суд першої інстанції, розглядаючи спір у порядку цивільної юрисдикції надав оцінку діям слідчих ГСУ ДБР, щодо повноти праведних слідчих дій у межах розслідування кримінального провадження № 0000230. При цьому, як підставу для задоволення позову навів ухвали слідчих суддів щодо розгляду скарг позивача та його адвоката на дії слідчих ГСУ ДБР, які по своїй суті є лише реалізацією права на оскарження рішень та дій органу досудового розслідування визначених у статті 24 КПК України. ОСОБА_1 будучи визнаним потерпілим у кримінальному провадженні № 0000230, яке перебувало у провадженні слідчих ГСУ ДБР, безпосередньо чинив дії, що перешкоджають встановленню істини у вказаному кримінальному провадженні та доведення до завершення досудового розслідування, а також направлення обвинувального акта до суду. Зауважує, що слідчі дії, які проводяться слідчими органу досудового розслідування у межах кримінального провадження є необхідними та спрямовуються на встановлення об`єктивних даних щодо події злочину, а неможливість проведення таких дій може спричинити недостатність доказів, як наслідок неповноту проведеного досудового розслідування, що є перешкодою для притягнення винних осіб до відповідальності. Позивачем та його адвокатом взагалі проігноровано повістки слідчих ГСУ ДБР від 23 грудня 2022 року, від 10 березня 2023 року, від 22 січня 2024 року, від 26 січня 2024 року, від 06 лютого 2024 року, від 16 лютого 2024 року, від 26 лютого 2024 року, від 20 березня 2024 року, від 04 квітня 2024 року, від 12 квітня 2024 року, від 16 квітня 2024 року, від 24 квітня 2024 року та від 07 травня 2024 року, про необхідність з`явитись до органу досудового розслідування з метою проведення слідчих дій y кримінальному провадженні. Неявка позивача та його адвоката унеможливила проведення необхідних слідчих дій за відсутності потерпілого у кримінальному провадженні № 0000230, а відтак його неявки до органу досудового розслідування також призводила до тривалого розслідування кримінального провадження. 3 наведеного вбачається, що позивач ігноруючи вимоги органу досудового розслідування про виклик його для проведення слідчих дій та усвідомлюючи, що такі дії спричиняють неможливість завершити слідство, свідомо, неодноразово, на підставі надуманих обґрунтувань, оскаржував дії слідчих ГСУ ДБР, наслідком чого стало прийняття слідчими суддями ухвал про відмову у задоволенні таких скарг через їх безпідставність. Таким чином, можна констатувати, що позивач не надав, а суд першої інстанції не встановив жодних доказів, окрім ухвал слідчих суддів про зобов`язання внести відомості до ЄРДР (які на час постановлення ухвали уже були внесенні до ЄРДР та проводилось досудове розслідування) та зобов`язання розглянути клопотання, які б підтверджували факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди діями слідчих ГСУ ДБР.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 19 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Державного бюро розслідувань про вчинення відносно нього кримінальних правопорушень працівниками правоохоронного органу.

29 квітня 2022 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 127 КК України та розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 0000230, яке здійснюється слідчими Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань.

31 серпня 2022 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано слідчого Державного бюро розслідувань, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000230, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 05 серпня 2022 року, подане у порядку ст. 220 КПК України.

27 вересня 2022 року слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва також було задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Державного бюро розслідувань у кримінальному провадженні № 0000230 щодо не розгляду клопотання від 05 серпня 2022 року, зобов`язано слідчого Державного бюро розслідувань, або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 05 серпня 2022 року, про що його повідомити.

14 листопада 2022 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва було задоволено скаргу адвоката Васильняка Р.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність уповноваженого слідчого Державного бюро розслідувань в рамках кримінального провадження № 0000230, що полягає у не розгляді клопотання у встановлений законом строк. Зобов`язано уповноваженого слідчого ДБР розглянути клопотання адвоката Васильняка Р.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 від 31 жовтня 2022 року, вчинити відповідні процесуальні дії за наслідками його розгляду або надати на нього відповідь у вигляді вмотивованої постанови.

14 грудня 2022 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва задоволено скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васильняка Р.І. - на бездіяльність слідчого Державного бюро розслідувань у кримінальному провадженні № 0000230 від 29 квітня 2022 року, яка полягає у нездійсненні розгляду клопотання, поданого в порядку ст. 220 КПК України. Зобов`язано слідчого розглянути клопотання Васильняка Р.І. від 23 листопада 2022 року.

28 грудня 2022 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва задоволено скаргу адвоката Васильняка Р.І., подану в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність слідчого Державного бюро розслідувань у кримінальному провадженні № 0000230 від 29 квітня 2022 року, яка полягає у не розгляді клопотання від 09 грудня 2022 року, в порядку та строки, передбачені ст. 220 КПК України.

03 березня 2023 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва задоволено скаргу адвоката Васильняка Р.І. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Державного бюро розслідувань щодо не розгляду клопотання від 08 лютого 2023 року.

07 березня 2023 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва задоволено скаргу адвоката Васильняка Р.І., подану в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Державного бюро розслідувань, яка полягає у не розгляді клопотання в рамках кримінальному провадженні № 0000230 від 29 квітня 2022 року, зобов`язано слідчого розглянути клопотання.

27 березня 2023 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва задоволено скаргу адвоката Васильняка Р.І., подану в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо не розгляду клопотання.

Згідно з висновком експерта № 1025/09/2023 за результатами судової психологічної експертизи складеної 11 вересня 2023 року:

- у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які негативно впливають на активне соціальне функціонування його як особистості та виникли внаслідок тривалого розслідування кримінального провадження № 0000230;

- ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується;

- орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 становить 150 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням тих обставин, що тривале та неефективне досудове розслідування призвело до душевних страждань позивача, враховуючи тяжкість протиправних дій вчинених відносно позивача, неодноразове звернення із обґрунтованими скаргами на дії слідчих, що вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення порушення своїх прав, та інших доказів, суд вважав достатньою сатисфакцією стягнення на користь ОСОБА_1 з держави грошової компенсації в розмірі 20 000,00 грн.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади або органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

ЄСПЛ у цих справах виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію.

Відшкодування шкоди, завданої неефективним розслідуванням злочину, може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку представляють органи, що мають для цього достатню компетенцію. На це вказав Верховний Суд у постанові від 4 грудня 2024 року по справі №522/10157/20 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю посадових осіб при проведенні досудового розслідування (неефективне розслідування).

З матеріалів справи вбачається, що протиправність дій та бездіяльність органів досудового розслідування встановлена вищенаведеними ухвалами слідчих суддів, які набрали законної сили. Зазначене потягло за собою необхідність неодноразового оскарження дій та бездіяльності слідчого, доказування своєї правоти, витрачання додаткового часу на такі оскарження, що безумовно свідчить про наявність спричинення ОСОБА_1 моральних та душевних страждань та наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями (бездіяльністю) слідчих ДБР та заподіяною шкодою.

Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.

Як було зазначено вище досудове розслідування злочину вчиненого щодо позивача розпочато у квітні 2022 року і не було закінчено на день звернення до суду, тобто триває більше 1,5 року, на момент подачі позову, незважаючи на резонансність, тяжкість злочину та суму завданих потерпілому матеріальних збитків.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, обґрунтовував свої вимоги як окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, так і його неефективністю, оскільки з моменту події злочину і на час звернення до суду з позовом відсутній вирок суду, який би набрав законної сили, відносно будь-якої особи.

Ситуація не змінилась і на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, тобто минуло три роки з моменту події злочину.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, викладені також у постановах Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 398/3747/22 (провадження № 61-16552св23), від 11 квітня 2024 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-7930св23), від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 31 липня 2024 року у справі № 183/960/23 (провадження № 61-2810св24), від 30 вересня 2024 року у справі № 201/227/23 (провадження № 61-698св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 554/2588/23 (провадження № 61-3629св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 463/1700/21 (провадження № 61-250св24).

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» («Antonenkov and others v. Ukraine»), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» («Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine»), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) («Burdov v. Russia» (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» («Romashov v. Ukraine»), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Відтак, оскільки порушення права позивача були неодноразовими, тривалість досудового розслідування 1,5 року на момент подачі позову була надмірною та не дала ніякого результату, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведення позивачем наявності спричинення йому моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між такою шкодою та діями і бездіяльністю слідчих ДБР.

Доводи апеляційної скарги Державного бюро розслідувань, що ухвали слідчих суддів, підтверджують лише факт реалізації особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінально-процесуальним законодавством, а не про завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, апеляційний суд відхиляє, оскільки наведені вище ухвали слідчих суддів в сукупності з тривалим та безрезультатним досудовим розслідуванням доводять спричинення позивачу моральної шкоди. В результаті таких дій та бездіяльності відповідача, потерплий тривалий час не може отримати відшкодування матеріальних збитків спричинених злочином та домогтися покарання, осіб що його вчинили.

Разом з тим визначаючи розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду апеляційний суд виходить з наступного.

Обґрунтовуючи розмір спричиненої моральної шкоди, позивач серед іншого посилався на висновок висновком експерта № 1025/09/2023 за результатами судової психологічної експертизи складеної 11 вересня 2023 року у відповідності до якого орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 становить 150 000,00 грн.

У той же час, висновок експерта носить рекомендаційний характер і є одним із доказів у справі та оцінюється судом в сукупності з іншими доказами.

Визначаючи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для її відшкодування. Однак, визначивши суму відшкодування в 20 000,00 грн. суд не врахував складність справи, що розслідується слідчими ДБР та її співмірність з тривалістю розслідування на момент звернення позивача до суду.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням принципів розумності та справедливості, загальнолюдських принципів та суспільної моралі, конкретних обставин справи, а саме складності кримінального провадження, яке розслідується за ст. ч. 3 ст. 365, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 127 КК України, встановлених фактів бездіяльності та протиправності дій та бездіяльності слідчих ДБР, тривалості досудового розслідування, яке тривало 1,5 року на момент звернення позивача до суду та відсутності його результатів, приходить до висновку, що співмірним із заподіяною позивачу моральною шкодою та достатнім буде розмір грошового відшкодування у розмірі 5 000,00 грн.

Аналогічний висновок щодо розміру відшкодування моральної шкоди, спричиненої надмірною тривалістю досудового розслідування (2 роки) зробив Верховний Суд в Постанові від 16 листопада 2022 року у справі 638/13898/19.

У відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, зміни рішення та зменшення розміру стягнутого відшкодування за спричинену моральну шкоду до 5 000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши цей розмір з 20 000,00 (двадцяти тисяч) гривень до 5 000,00 (п`яти тисяч) гривень.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.