Справа № 509/3844/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Судакова В.В.

представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Сіржанта Ю.В. (поза межами приміщення суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі в режимі відеоконференції, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

27 червня 2024 року, представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Судаков В.В. звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд, визнати недійсним правочин нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 01.06.2019 р., підписи яких посвідчені приватним нотаріусом ОРНО Одеської області Рурською В.С. про те, що «нам відомо про те, що у зв`язку з невиконанням зобов?язань по кредитному договору № 014/0018/74/86629, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 06.12.2007 р., право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 та не заперечуємо проти продажу вищевказаних житлового будинку і земельної ділянки. У зв?язку з вищенаведеним підтверджуємо, що будь-яких матеріальних та фінансових претензій до ОСОБА_3 ми не маємо і не з?являться», мотивуючи це тим, що 30.05.2019 р. та 03.06.2019 р. - ОСОБА_1 , а 27.05.2019 р. та 29.05.2019 р. ОСОБА_2 були оглянуті фахівцями кафедри психіатрії та наркології ОНМУ, які надали свої висновки про наявність у них обох одночасно! психічного розладу у виді «помірного депресивного F-32/1 за міжнародною класифікацією хвороб», що було підкріплено висновками ТОВ «Kind» про наявність у них обох! психічного розладу, а тому, як стверджує представник позивачів, на момент підписання оспорюваного правочину заяви, обидва позивачі були дієздатними, однак знаходились у стані, в якому не розуміли значення своїх дій і не могли керувати ними, страждаючи на психічний розлад під час складання оспорюваної вище заяви від 01.06.2019 р.

В судовому засіданні, представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Судаков В.В. повністю підтримав позовні вимоги, які просив задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_4 адвокат Халдай І.В., в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши до суду відзив на позов від 05.11.2024 р., в якому просив суд, відмовити у задоволенні безпідставного та необґрунтованого позову з підстав, детально викладених у письмовому відзиві, а також клопотання, в якому просив суд повністю відмовити у задоволенні позову та розглянути справу за його відсутністю (а.с. 68-79,141-142).

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Сіржант Ю.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та надуманим з підстав, викладених як у своєму письмовому відзиві на позов, так і у відзиві представника відповідачки ОСОБА_4 адвоката Халдая І.В., з яким він погоджується (а.с. 116-119).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані суду письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути виз начено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як визначено нормами статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Закріплення загальних засад цивільного законодавства в ЦК України свідчить про підтвердження законодавцем природного права як "першоджерела" цивільного законодавства, що випливає із раціональності і розумності. Структуру природного права становлять норми і норми-принципи, які визначають поведінку людей у суспільстві незалежно від позитивного права, до складу якого, в свою чергу, входять норми цивільного законодавства і міжнародні договори України.

Норми-принципи мають загальнообов`язковий характер, і тому їх дотримання та облік при законотворчості і розгляді конкретних правових ситуацій є обов`язковою вимогою закону. Практичне значення цього положення полягає, зокрема в тому, що суд повинен не лише механістично аналізувати конкретні юридичні документи, але й осмислювати принципи і цілі, що покладено в основу їх прийняття.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Через призму природних принципів справедливості, добросовісності і розумності має оцінюватися і тлумачитися все позитивне і природне право і наслідки його застосування. Основне призначення цього принципу вбачається в «наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, установити об`єктивну істину». Закріплений вітчизняним законодавцем принцип справедливості, добросовісності і розумності має визнаватися не сукупністю трьох принципів, а єдиним принципом, який проявляється в єдності взаємопов`язаних трьох складових, що є традиційним для європейського приватного права.

Справедливість є конкретною та універсальною за сферами використання категорією, що адекватно може бути реалізована через невичерпну багатоманітність правозастосовної діяльності і захищається судом, коли несправедливість стає нестерпною. Добросовісність має «обмежувальну» функцію, згідно з якою правило, обов`язкове для сторін не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за даних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених законом. У цьому зв`язку всі правила, які створюються сторонами чи законом підпадають під контроль судів не для того, щоб оцінити їх внутрішню справедливість, а для того, щоб вирішити чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів. Суди приймають рішення «contra legem» (тобто, всупереч формальному, державному закону), якщо дотримання норм закону призведе до явно несправедливого щодо сторін результату.

Отже, «концепція добросовісності може використовуватися в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила». При цьому сферою застосування справедливості є "виправлення закону там, де він має недоліки через свою загальність".

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Згідно із статтями 4,10,203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини першої статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зазначив, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 Цивільного кодексу України - може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22.09.1994 р., серія А № 296-A, с. 19- 20, п. 42). Хоча проблему тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з?ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria) від 10.05.2007 р., № 48191/99, п. 50)..."

Відповідно до п.п. 10,26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції - може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України - добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень). Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належали : земельна ділянка, площею 0,1 га та житловий будинок, загальною площею 402,6 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.12.2007 року, Витягом з державного реєстру правочинів №5110884 від 10.12.2007, державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №2311365 від 04.08.2008 року та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №20175179 від 10.09.2008 року.

Так, 06.12.2007 р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0018/74/86629, згідно умов якого банк надав позичальниці кредит у розмірі 380016 дол. США, зі сплатою 13 % річних за користування кредитом.

У якості забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором - 10.12.2007 р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. (реєстр. № 106303), згідно умов якого іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку іпотекодержателю належне їй на праві власності нерухоме майно : житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , житловою площею 158,2 кв.м., загальною площею 402,6 кв.м.; та земельну ділянку, площею 0,1000 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В подальшому, 31.08.2016 р. АТ «Райффайзен Банк Аваль» уклало з АТ «Вектор Банк» договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за договором іпотеки, що укладений між первісним кредитором та ОСОБА_1 10.12.2007 р., що посвідчений приватним нотаріусом ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф.

В свою чергу, 31.08.2016 р. АТ «Вектор Банк» (іпотекодержатель та/або кредитор) уклало з ТОВ «Стандард Фінанс Групп» (новий іпотекодержатель та/або новий кредитор) договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за договором іпотеки, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 10.12.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф.

31.08.2016 р. ТОВ «Стандард Фінанс Групп» (іпотекодержатель та/або кредитор) уклало з відповідачкою ОСОБА_3 (новий іпотекодержатель та/або новий кредитор) договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за договором іпотеки, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 10.12.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф.

Відтоді, Дерепа О.О. набула статусу іпотекодержателя за вищевказаним іпотечним договором, а в подальшому, набула права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0392 звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а саме шляхом визнання права власності на іпотечне майно. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру приватним нотаріусом ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф. У якості підстави виникнення права власності зазначено: договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, серія та номер: 1671, виданий 31.08.2016, видавник: приватний нотаріус КМНО Немм О.В.; договір іпотеки, серія та номер 10603, виданий 10.12.2007, видавник: приватний нотаріус ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф.; договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 1663, виданий 31.08.2016, видавник: приватний нотаріус КМНО Немм О.В.; договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, серія та номер: 1667, виданий 31.08.2016, видавник: приватний нотаріус КМНО Немм О.В.; Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ-016, виданий 28.10.2016, видавник: Овідіопольський районний відділ земельних ресурсів; договір про відступлення права вимоги та додатками до нього №1-5, серія та номер: 31-08/16, виданий 31.08.2016, видавник: ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» та фізична особа ОСОБА_3 ; заява та повідомлення про передачу заяви, серія та номер: 1696, виданий 08.09.2016, видавник: приватний нотаріус ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф.; свідоцтво, серія та номер: 2057, виданий 25.10.2016, видавник: приватний нотаріус ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф.

Підставою внесення записів стало рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32290685 від 09.11.2016 року.

При чому, не погоджуючись з діями приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок та земельну ділянку, позивачка ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення від 09.11.2016 р., постановою якого від 03.03.2017 р. по справі №815/6598/16 адміністративний позов було задоволено.

В той же час, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 р. по справі №815/6598/16 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено та скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2017 р. з прийняттям нової постанови, якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення.

На підставі даної постанови право власності ОСОБА_5 на житловий будинок та земельну ділянку були - скасовані.

Не погоджуючись з постановою Одеського апеляційного адміністративного суду, позивачка ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду, Постановою якого від 11.12.2018 р. по справі №815/6598/16 касаційну скаргу було задоволено частково ; постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року скасовано та провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення закрито з роз?ясненням права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Під час перебування вказаної справи на розгляді у Верховному Суді, право власності на іпотечне майно знову було перереєстровано за ОСОБА_3 .

Після чого, ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського райсуду Одеської області суду в порядку цивільного судочинства з тими ж вимогами і рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.11.2020 р. її позов був задоволений ; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32290685 від 09.11.2016, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0392, та на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0392, за суб?єктом ОСОБА_3 ; скасовано запис про право власності № 17355568, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., яким проведена реєстрація права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0392 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237), за ОСОБА_3 ;

скасовано запис про право власності № 17355338, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., яким проведена реєстрація права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237), за ОСОБА_3 ; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Мельничук В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43225636 від 27.09.2018, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0392, за ОСОБА_3 ; скасовано запис про право власності № 28120250, вчинений державним реєстратором Одеської філії Комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Мельничук В.О., яким проведена реєстрація права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0392 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237), за ОСОБА_3 ; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Мельничук В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43225036 від 27.09.2018, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 та скасовано запис про право власності № 28119796, вчинений державним реєстратором Одеської філії Комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Мельничук В.О., яким проведена реєстрація права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 237), за ОСОБА_3 (а.с. 15-27).

Однак, ОСОБА_4 , як сторона, яка не приймала участі у розгляді справи, вважаючи, що оскаржуваним рішенням суду порушені її права, звернулася до суду з апеляційною скаргою про скасування рішення та відмови у задоволенні позову, до якої надала копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 01.06.2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали згоду ОСОБА_3 на продаж земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.02.2023 р. по справі № 509/5570/19 апеляційну скаргу задоволено частково ; рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 04.11.2020 р. скасовано та прийнято постанову, якою в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Мельничука В.О. про визнання протиправними, скасування рішень та скасування записів про право власності відмовлено (а.с. 33-43).

У вказаній постанові ОАС від 22.02.2023 р. були повністю проаналізовані вищеописані обставини справи щодо кредитних та іпотечних правовідносин і надано їм відповідну правову оцінку з посиланням на письмові докази у справі.

Суд зауважує, що позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній вище цивільній справі № 509/5570/19 обґрунтовувались наступним :

1) право власності на іпотечне майно за іпотекодержателем було зареєстровано без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

2) позивачці не надходило та вона не отримувала жодних повідомлень та письмових вимог від іпотекодержателя в розумінні ст. 35 Закону України «Про іпотеку» ;

3) на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, була відсутня оцінка такого майна, що є порушенням чинного законодавства;

4) в результаті перереєстрації права власності на іпотечний будинок було порушено права малолітніх дітей;

5) в порушення ст. 24 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державну реєстрацію права власності на нерухоме майно вдруге за ОСОБА_3 було проведено за наявності обтяження заборони вчинення реєстраційних дій з нерухомим майном;

6) з дня виникнення у іпотекодержателя права вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки минуло більше трьох років.

Суд звертає увагу на той факт, що на протязі слухання цивільної справи № 509/5570/19, позов по якій був поданий ОСОБА_1 до Овідіопольського райсуду Одеської області 16.10.2019 р. з ухваленням скасованого постановою ОАС від 22.02.2023 р. рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 04.11.2020 р. позивачка ОСОБА_1 жодним чином не згадувала про те, що 30.05.2019 р. та 03.06.2019 р. - ОСОБА_1 , а 27.05.2019 р. та 29.05.2019 р. ОСОБА_2 були оглянуті фахівцями кафедри психіатрії та наркології ОНМУ, які надали свої висновки про наявність у них обох одночасно! психічного розладу у виді «помірного депресивного F-32/1 за міжнародною класифікацією хвороб», що було підкріплено висновками ТОВ «Kind» про наявність у них обох! психічного розладу, а тому, як стверджує представник позивачів, на момент підписання оспорюваного правочину заяви, обидва позивачі були дієздатними, однак знаходились у стані, в якому не розуміли значення своїх дій і не могли керувати ними, страждаючи на психічний розлад під час складання оспорюваної вище заяви від 01.06.2019 р. (а.с. 28-32).

Тобто, про нібито психічні розлади ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їм самим було відомо вже 27 та 30 травня 2019 р., а позов ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства був поданий нею до Овідіопольського райсуду Одеської області 16.10.2019 р., тобто через 5-ть місяців після начебто встановленого ним обом психічного розладу у виді «помірного депресивного F-32/1 за міжнародною класифікацією хвороб». Однак, про це в ні в рішенні суду першої інстанції від 04.11.2020 р., ні в постанові ОАС 22.02.2023 р. судами обох інстанцій не згадується.

На сьогодні, в межах розгляду даної цивільної справи № 509/3844/24, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять суд скасувати зазначену вище заяву від 01.06.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали добровільну згоду ОСОБА_3 на продаж земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що начебто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були оглянуті лікарями та вони нібито мають психічні розлади, а тому в момент складання оспорюваної заяви не розуміли значення своїх дій.

Суд погоджується з доводами представника відповідачки ОСОБА_4 адвоката Халдая І.В., що при дивовижному збігу обставин, саме за декілька днів до підписання оспорюваної заяви, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виявилися однакові ! психічні розлади. При чому одночасно у обох позивачів з одним і тим же діагнозом.

У суду викликають обґрунтовані сумніви з приводу того, що цивільна справа № 509/5570/19 розглядалась в Овідіопольському райсуді Одеської області та ОАС на протязі 5 років, впродовж яких, у позивачки ОСОБА_1 не було жодного посилання на те, що вона чи ОСОБА_2 мають будь-які проблеми зі здоров`ям, проходили лікування та були оглянуті фахівцями, які констатували, що дані особи мають психічні розлади та не усвідомлювали значення своїх дій під час підписання заяви, і що не позбавляло позивачку ОСОБА_1 посилатись на ці обставини з відповідними доказами при поданні позовної заяви по справі № 509/5570/19 від 16.10.2019 р., а також під час апеляційного перегляду справи в ОАС. Проте позивачкою ОСОБА_1 цього зроблено не було.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні відомості щодо історії хвороб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відсутня інформація про проходження даними особами амбулаторного та стаціонарного лікування з приводу психічних захворювань, проходження лікування в неврологічних стаціонарах або лікарнях з вищевказаним діагнозом.

Варто також зазначити, що відсутні будь-які докази про об`єктивні, існуючі та розумні передумови, які вплинули або могли вплинути на психічний стан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час написання оспорюваної заяви, яку вони вважають правочином, враховуючи той беззаперечний факт, що приватним нотаріусом ОРНО Одеської області Гурською В.С. у оспорюваній заяві - було засвідчено справжність підписів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зроблені у присутності нотаріуса та зроблено примітку «Особу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які підписали документ, встановлено, їх дієздатність перевірено» (а.с. 14).

Також, до матеріалів даної справи представником обох позивачів не надано відомостей, документальних доказів того, що позивачі мають інвалідність по психічному захворюванню, навчалися у закладах для розумово відсталих, відомості про неправильну або дивну поведінки у період, який передував укладенню оспорюваного правочину (заяви), відомості про перенесені захворювання головного мозку (черепно-мозкові травми, менінго-енцефаліти, порушення мозкового кровообігу тощо) або тяжкі соматичні захворювання, які супроводжуються психічними порушеннями тощо.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зазначив, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 Цивільного кодексу України - може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними з огляду на те, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 Цивільного кодексу України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

На думку суду, вказаний черговий позов ОСОБА_1 направлений на штучне спотворення обставин начебто психічних хвороб одночасно у неї та ОСОБА_2 , які нібито з?явились за кілька днів до підписання оспорюваної нотаріально посвідченої заяви у обох позивачів з одним діагнозом, встановленим ні судовим експертом, а фахівцем ОНМУ, і як слід скерований на умисне позбавлення права власності ОСОБА_4 на вищевказані земельну ділянку та житловий будинок, які остання придбала у відповідачки ОСОБА_3 на законних підставах, а тому на думку суду, вказаний позов є штучним, необґрунтованим та безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 202,203,205,207,215,225 ЦК України, Постановами Верховного Суду у подібних правовідносинах, Постановою Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недіи?сними», ЄКПЛ, Практикою ЄСПЛ, суд,

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений та підписаний 25.04.2025 р.

Суддя Гандзій Д.М.