УХВАЛА

22 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 5313/747/24

провадження № 61-4582ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, на заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» про розірвання договору оренди землі, стягнення невиплаченої орендної плати,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» про розірвання договору оренди землі, стягнення невиплаченої орендної плати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ПСП «Перемога» з урахуванням додаткових угод укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,00 га (рілля), кадастровий номер :00:002:0247, яка знаходиться на території Верхньоланнівської сільської ради Карлівського району Полтавської області.

Вказана земельна ділянка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_2 .

Відповідно до додаткової угоди від 05 травня 2018 року зі згоди орендодавця (яка виражається шляхом підписання даного договору) орендар передав, а новий орендар прийняв на себе права та обов`язки сторони (орендаря), передбачені у договорі оренди, де новий орендар - ТОВ «Агро-Край».

Відповідно до додаткової угоди до договору оренди землі з 20 грудня 2017 року договір укладено на 12 років та діє до 31 грудня 2025 року. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 144 472,37 грн з урахуванням коефіцієнта індексації станом на 01 січня 2017 року. Розмір річної орендної плати за оренду земельної ділянки складає 9 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації за рік оренди.

Сторонами також погоджено, що орендна плата вноситься не рідше 1 разу на рік з 01 серпня до 31 грудня поточного року шляхом видачі готівкових коштів або в натуральному вигляді (зерновими та/або технічними культурами).

Позивач у повному обсязі та належним чином виконав взяті на себе договірні зобов`язання, передавши в строкове орендне користування відповідачу земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Натомість відповідач, в порушення свого обов`язку, встановленого договором оренди землі, не здійснив виплату позивачу орендної плати з урахуванням індексів інфляції за 2020-2023 роки.

Оскільки на претензію позивача відповідач не зреагував належним чином та не провів доплату орендної плати з урахуванням індексу інфляції, невиконання ТОВ «Агро-Край» власного договірного грошового зобов`язання у вигляді невнесення розміру орендної плати за отримані у користування сільськогосподарські угіддя передбачає відповідальність, встановлену умовами договорів, а саме пунктом 14, у вигляді пені в розмірі 0,01 % від несплаченої своєчасно суми за кожний день прострочення, а також 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційні втрати згідно вимог статті 625 ЦК України.

Вказував, що систематична несплата орендної плати є підставою для розірвання договору оренди землі.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :00:002:0247, площею 4,00 га, яка знаходиться на території Верхньоланнівської сільської ради Карлівського району Полтавської області, укладений 18 березня 2013 року між ОСОБА_2 (спадкоємець ОСОБА_1 ) та ПСП «Перемога» (новий орендар - ТОВ «Агро-Край»), скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права оренди від 03 квітня 2013 року за № 686845 щодо вказаної земельної ділянки, стягнути з ТОВ «Агро-Край» на його користь заборгованість по орендній платі з урахуванням індексу інфляції за користування земельною ділянкою кадастровий номер :00:002:0247 за 2021 рік у розмірі 1 746,40 грн, пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в розмірі 1 545,09 грн, 3 % річних за користування коштами в розмірі 116,09 грн, за 2022 рік - у розмірі 7 207,46 грн, пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в розмірі 36 87,17 грн, 3 % річних за користування коштами в розмірі 262,89 грн та за 2023 рік - у розмірі 8 528,69 грн, пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в розмірі 551,10 грн, 3 % річних за користування коштами в розмірі 55,23 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

За приписами пункту 8 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення у справі про розірвання договорів оренди земельних ділянок, припинення права оренди земельних ділянок та стягнення заборгованості зі сплати орендної плати в загальному розмірі 23 700,12 грн.

Отже, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 х 80 = 242 240,00 грн). Справа № 531/747/24 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому, незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга не містить посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Посилання представника заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та судову практику у цій категорії справ.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, яке не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, на заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» про розірвання договору оренди землі, стягнення невиплаченої орендної плати відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник