Провадження № 2/202/1650/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

17 квітня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживачів та застосування наслідків нікчемності правочину,-

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2024 року представник АТ «ПУМБ» Киричук Г.М. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами в загальному розмірі 174008,87 гривень, а також витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позову зазначено, що між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №001 від 03.08.2018 року, за яким позичальнику видано кредит у сумі 50000 гривень та кредитний договір № 401 від 04.09.2020 року, за яким відповідач отримав кредит у сумі 94656 гривень. Відповідно до умов кредитного договору № 001 від 03.08.2018, сторони погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідач довготривалий строк належним чином не виконує свої кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим станом а 06.10.2024 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 174008,87 гривень, з яких: за кредитним договором № 001 від 03.08.2018 року в розмірі 76292,76 гривень, що складається з: 45462,93 гривень заборгованість за кредитом; 30829,83 гривень заборгованість процентами; 0 гривень заборгованість за комісією; за кредитним договором № 401 від 04.09.2020 року в розмірі 97716,11 гривень, що складається з: 49959,91 гривень заборгованість за кредитом; 13,27 гривень заборгованість процентами; 47742,93 гривень заборгованість за комісією. Позивач, засобом поштового зв`язку направив на адресу відповідача письмові вимоги (Повідомлення), однак у наданий строк заборгованість відповідачем не погашена.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 23 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

29 січня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Чуб В.С. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву в якому просила відмовити АТ «ПУМБ» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та зазначила, що відповідно до заяви на приєднання до ДКБОФО №401 від 04.09.2020 року, відповідачу на загальні споживчі цілі було видано кредит у розмірі 94656,00 грн. строком на 36 місяців. Відсоткова ставка за кредитом складає 0,01% річних. Пунктом 4 даної Заяви визначено, що відповідач повинен був щомісячно, крім погашення кредиту та відсотків, сплачувати комісію в розмірі 2,99 % за місяць від суми отриманого кредиту (2830,21 грн. щомісяця). Водночас, положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання кредиту, управління кредитом та дострокове проведення розрахунків по кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено. Таким чином, позовні вимоги АТ «ПУМБ» у частині стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають. Крім того, відповідач вважає, що сплачені ним кошти, що були розподілені позивачем на погашення нікчемної комісії, повинні бути зараховані банком на сплату відсотків та тіла кредиту.

Крім того, представник відповідача зазначає, що паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту та його підписання, не означає укладення кредитного договору. Відтак, паспорт споживчого кредиту не може розцінюватися судом як достатній та належний доказ по справі. Крім того, з наданих позивачем доказів неможливо встановити із якою саме редакцією умов та правил надання банківських послуг було ознайомлено відповідача, а роздруківка із сайту Позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Також, 29 січня 2025 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживачів та застосування наслідків нікчемності правочину, а якій ОСОБА_1 просить зобов`язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №401 від 04.09.2020 року з огляду на нікчемність пункту 4 цього договору, а саме: зарахувати сплачені ОСОБА_1 кошти у розмірі 13,27 грн., що були зараховані банком як погашення комісії, на погашення відсотків за кредитним договором №401 від 04.09.2020 року; зарахувати сплачені ОСОБА_1 кошти у розмірі 48100,30 грн., що були зараховані банком як погашення комісії, на погашення тіла кредиту за кредитним договором №401 від 04.09.2020 року.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 вважає пункт 4 кредитного договору №401 від 04.09.2020 року, укладеним між АТ «ПУМБ та ОСОБА_1 , яким встановлено щомісячну комісію 2,99% за місяць від суми отриманого кредиту нікчемною, оскільки комісії у вигляді винагороди за надання кредиту, управління кредитом та дострокове проведення розрахунків по кредиту є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року N 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

ОСОБА_1 було сплачено АТ «ПУМБ» на підставі п.4 кредитного договору, кошти в загальному розмірі 48113,57 грн., тому він вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №401 від 04.09.2020 року з огляду на нікчемність пункту 4 цього договору, що забезпечує захист інтересу позичальника у правовій визначеності.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року, прийнято зустрічну позовну заяву, об`єднавши вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Розгляд об`єднаної справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

03.03.2025 року представник позивача АТ «ПУМБ» Кущ Я.В. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначила, що підтвердженням надання відповідачу кредитів є підписані відповідачем заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 001 від 03.08.2018 року, № 401 від 04.09.2020 року.

Підписанням Заяви № 001 від 03.08.2018 року відповідач підтвердив, що: приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування (надалі за текстом ДКБО), яка розміщена на сайті: pumb.ua в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО так і послуг, що можуть бути надані в процес обслуговування; ознайомлений із ДБКО, повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами; погоджується із взаємодією на умовах ДКБО.

Протягом дії Заяви № 001 від 03.08.2018 року, у відповідності до відповідно до п.4.2.4. ДКБО кредитний ліміт збільшувався. Хронологія збільшення кредитного ліміту з розбивкою на дати, суми, періоди зазначена у вищевказаній Довідці про збільшення кредитного ліміту. Протягом дії кредитного договору відповідач не надавав заперечень Банку, що не погоджується з розміром збільшеного кредитного ліміту, навпаки, активно користувався карткою після збільшення розміру кредитного ліміту, що підтверджується Випискою з особового рахунку. Окрім того, ні на момент укладення кредитного договору, ні протягом строку його дії, Відповідач не звертався до Банку про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору (ДКБО, Заяви), тим самим надав згоду на умови кредитування.

Заява №401 підписана відповідачем 04.09.2020 року, є індивідуальною частиною договору, підписавши яку, останній приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» (в редакції Закону України від 20.09.2019) є публічною частиною договору. При цьому, З внесенням змін до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» законодавство не вимагає підпису клієнта на публічній частині договору, а лише розміщення її оприлюднення на веб-сайті. При цьому, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право кредитодавця на включення у договір комісійної винагороди кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Також представник позивача зазначає, що долучені до матеріалів справи докази підтверджується факти укладання кредитних договорів та отримання відповідачем кредитів, які останній зобов`язався повернути, сплативши відсотки та комісію. Відповідач не довів, що розрахунки Банка є невідповідними та не навів власного контр-розрахунку, також не надав документальних доказів, які свідчать про погашення заборгованості.

Додатково представник позивача просить задовольнити клопотання Банка про продовження строку на подання цієї відповіді на відзив на позовну заяву, оскільки внутрішні реорганізації Банка в період з 01.02.2025 року по 28.02.2025 року призвели до затримання оброблення вхідної кореспонденції та призначення нових відповідальних осіб за супроводження поточними судовими процесами.

10 березня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Чуб В.С. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в яких зазначила, що позивач наполягає на тому, що встановлення банком комісії є законним та відповідає вимогам чинного законодавства. Проте, Позивачем не було наведено аргументацію щодо відступлення від висновків Верховного Суду щодо неналежності доказу роздруківки із сайту позивача, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Також представник відповідача зазначає, що представником позивача не надано доказів наявності об`єктивних обставин, що перешкоджали банку надати відповідь на відзив у визначені судом строки.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну до судового розгляду по суті.

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) АТ «ПУМБ» у судове засідання не з`явилась, натомість в прохальній частині позову зазначила, що просить розглянути справу без її участі та не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Чуб В.С. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача (позивача за зустрічним позовом).

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 03 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» із заявою № 001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, погодившись із викладеними у ньому умовами, що підтверджується його особистим підписом у заяві.

Підписанням цієї заяви відповідач підтверджує, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» pumb.ua, з урахуванням умов надання усіх послуг, як обраних безпосередньо при приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, так і послуг, що можуть бути надані йому в процесі обслуговування.

Цього ж дня ОСОБА_1 підписав Паспорт споживчого кредиту, що містить інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

На підставі укладеного між сторонами Договору, відповідач отримав кредит в розмірі 30000,00 гривень, у вигляді кредитного ліміту, встановленого на видану йому кредитну картку, із стандартною процентною ставкою із процентною ставкою 47,88 %.

Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту по договору № 001, ОСОБА_1 неодноразово було змінено кредитний ліміт, процентна ставка при цьому залишалась фіксованою 47,88%. Так, 03.08.2018 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 30000,00 гривень, 14.08.2020 року кредитний ліміт збільшено до 32900,00 гривень, 21.04.2021 року збільшено до 44900,00 гривень, 20.05.2021 року збільшено до 50000,00 гривень, 27.02.2022 року зменшено до 45463,00 гривень, 03.03.2022 року збільшено до 50000,00 гривень.

Згідно з розрахунками заборгованості за кредитним договором № 001 від 03.08.2018 року, станом на 06.10.2024 року заборгованість ОСОБА_1 за даним договором становить 76292,76 гривень, з яких: 45462,93 гривень заборгованість за сумою кредиту; 30829,83 гривень заборгованість за відсотками; 0,00 гривень заборгованість за комісією.

Також, 04 вересня 2020 року між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 підписано заяву №401 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, та надання споживчого кредиту на загальні споживчі цілі в розмірі 94656 гривень, строком на 36 місяців на умовах, передбачених у цьому договорі, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01 % річних та комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% (п.п. 1-4).

Підписанням цієї заяви відповідач підтверджує, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» pumb.ua, з урахуванням умов надання усіх послуг, як обраних безпосередньо при приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, так і послуг, що можуть бути надані йому в процесі обслуговування.

Цього ж дня ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, кредиту, що містить інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

Відповідно до платіжної інструкції №TR. 44066774.1412522.8810 від 04 вересня 2020 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» перерахувало отримувачу ОСОБА_1 грошові кошти в кредит у розмірі 94656,00 гривень за договором № 401 від 04 грудня 2020 року.

Згідно з розрахунками заборгованості за кредитним договором №401 від 04 грудня 2020 року, станом на 06.10.2024 року заборгованість за кредитним договором становить 97716,11 гривень, з яких: 49959,91 гривень - заборгованість по сумі кредиту; 13,27 гривень - заборгованість по процентам; 47742,93 гривень - заборгованість по комісії.

АТ «Перший Український Міжнародний Банк» направив на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу (повідомлення) Вих.№ KHO-44.2.2/561 від 07.10.2024 року про повернення заборгованості за кредитним договором №001 (Рахунок IBAN НОМЕР_1 ) в сумі 76292,76 гривень та за кредитним договором №401 (Рахунок IBAN НОМЕР_2 ) в розмірі 97716,11 гривень.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договорів кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України.

Положеннями ч.1 ст.207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За правилами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 1, 2 ст. 640 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, згідно положень ст. 1046 цього Кодексу, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі й надав позивачу можливість користуватись кредитними коштами на умовах, визначених договором.

З наданої позивачем виписки встановлено, що відповідач активно користувався коштами Банку, розраховувався кредитними коштами за товари й послуги та частково погашав заборгованість, що свідчить при визнання ОСОБА_1 правовідносин між ним та Банком.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не оспорювалось сторонами та фактично визнано відповідачам.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення заборгованості по кредитному договору за заявою № 001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 03 серпня 2018 року, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, відповідач отримав та використовував кредитні кошти, про що свідчить виписка по рахунку та розрахунок заборгованості. Однак, ОСОБА_1 взяті на себе кредитні зобов`язання не виконував належним чином, у зв`язку з чим допустив виникнення заборгованості по кредиту.

Будь-яких доказів, які б спростовували наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором № 001 від 03.08.2018 року в розмірі 76292,76 гривень, суду не подано.

Враховуючи викладене, а також те, що доказів повернення кредиту чи спростування вказаних обставин, на час розгляду справи відповідачем не надано, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 001 від 03.08.2018 року, станом на 06.10.2024 року в розмірі 76292,76 гривень, що складається з: 45462,93 гривень заборгованість за кредитом; 30829,83 гривень заборгованість процентами.

Вирішуючи наявні між сторонами спори по кредитному договору за заявою №401 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 04 вересня 2020 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes).

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

В кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Пунктом 4 заяви № 401 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 04.09.2020 року, встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й п п. 5.7.3 Розділу II Публічної пропозиції AT «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, якою передбачено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості за Споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту.

При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення п. 4 Заяви № 401 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 04.09.2020 року, як складової укладеного між сторонами кредитного договору, про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», є нікчемними.

Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором № 401 від 04.09.2020 року, є безпідставними, а тому вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії в сумі 47742,93 гривень є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Заявляючи зустрічну позовну вимогу про застосування наслідків нікчемності правочину, ОСОБА_1 просить зобов`язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №401 від 04.09.2020 року та зарахувати сплачені ОСОБА_1 кошти у розмірі 13,27 грн., що були зараховані банком як погашення комісії, на погашення відсотків за кредитним договором №401 від 04.09.2020 року; зарахувати сплачені ОСОБА_1 кошти у розмірі 48100,30 грн., що були зараховані банком як погашення комісії, на погашення тіла кредиту за кредитним договором №401 від 04.09.2020 року.

Водночас, враховуючи, що АТ «ПУМБ» звернулось до суду із вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі (стягнення боргу за кредитним договором), то з метою додержання принципу процесуальної економії та забезпечення відсутності необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, застосовуючи наслідки недійсності правочину, судом самостійно здійснюється перерахунок заборгованості за кредитним договором.

Згідно з Розрахунком суми заборгованості ОСОБА_1 по сумі кредиту за Кредитним договором № 401 від 04.09.2020 року, сума кредиту 94656,00 гривень. Всього за графіком в період з 04.10.2020 року по 04.02.2022 року погашено 44696,09 гривень. Період з 04.03.2022 року по 04.08.2022 року кредитні канікули. Залишок не погашеної суми кредиту за період з 04.09.2022 року по 04.03.2024 року складає 49959,48 гривень.

За Розрахунком суми заборгованості ОСОБА_1 по процентам за Кредитним договором № 401 від 04.09.2020 року, сума нарахованих процентів 23,61 гривень, всього за графіком в період з 04.10.2020 року по 04.01.2022 року погашено 10,34 гривень, залишок не погашеної суми процентів складає 13,27 гривень.

Відповідно до Розрахунку суми заборгованості ОСОБА_1 по комісії за Кредитним договором № 401 від 04.09.2020 року, сума нарахованої комісії складає 95856,50 гривень. Всього погашено комісії в період з 04.10.2020 року по 04.02.2022 року 48113,57 гривень, залишок не погашеної суми комісії складає 47742,93 гривень.

Наведені розрахунки, що надані позивачем, узгоджуються з випискою по рахунку ОСОБА_1 .

Сума сплаченої відповідачем комісії, що нарахована банком на підставі нікчемних положень п. 4 Заяви № 401 від 04.09.2020 року, склала 48113,57 гривень, яка, з урахуванням наслідків недійсності правочину, підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості по кредиту.

Отже, проаналізувавши надані сторонами докази, суд доходить висновку, що розмір заборгованості, що залишився несплаченим відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором № 401 від 04.09.2020 року, та який підлягає стягненню з останнього на користь АТ «ПУМБ» складає 1859,18 гривень (49959,48 гривень (заборгованість за сумою кредиту) + 13,27 гривень (заборгованість по відсоткам) 48113,57 гривень (сплачена відповідачем комісія за п. 4 Заяви, який є нікчемним).

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2011 року, остаточне 10.05.2011).

З урахуванням викладеного, судом не надається детальна відповідь на інші аргументи сторін, оскільки вони самі по собі, або в сукупності з іншими аргументами та доказами по справі, не пливають на вищезазначені висновки суду.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог АТ «ПУМБ» про стягнення заборгованості та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

За звернення до суду з позовною заявою в електронному вигляді з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір», позивачем АТ «ПУМБ» були понесені витрати з оплати судового збору в сумі 2422,40 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 178 від 11.12.2024 року.

Представником Дрогана С.В. заявлено про стягнення з АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 гривень.

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

07 січня 2025 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «СМ ЛОУ ЕДЖЕНСІ» було укладено Договір про надання правничої допомоги №056.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. даного Договору, розмір гонорару якого розмір гонорару за наадаеея правової допомоги, передбаченої цим договором, встановлюється за взаємною згодою сторін. Сума гонорару відображається в актах про надання правової допомоги.

У специфікації № 1 до договору про надання правничої допомоги №056 від 07 січня 2025 року визначено розмір платежу за надання правової допомоги - супровід судового процесу у справі 202/14895/24 в суді першої інстанції, у сумі 15000,00 грн., який сплачується Клієнтом у в наступному порядку: 3750,00 гривень в момент підписання Специфікації; 3750,00 гривень до 06.02.2025 року; 3750,00 гривень до 06.03.2025 року; 3750,00 гривень до 06.04.2025 року.

В Акті № 7 від 19.02.2025 року приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), зазначено, що ОСОБА_1 надано послугу «Надання юридичних послуг» на суму 15000,00 гривень.

Однак, доказів фактичного понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, які відповідно до наданих суду доказів, останній мав понести до 06.04.2025 року, на час розгляду справи суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги АТ «ПУМБ» підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1087,96 гривень.

Керуючись ст. ст. 16, 526-530, 610-612, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 13, 19, 81, 82, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживачів та застосування наслідків нікчемності правочину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», , місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4, заборгованість станом на 06.10.2024 року в сумі 78151,94 гривень, з яких:

- заборгованість за кредитним договором № 001 від 03 серпня 2018 року в розмірі 76292,76 гривень, що складається з: 45462,93 гривень - заборгованість за сумою кредиту; 30829,83 гривень - заборгованість за процентами;

- заборгованість за кредитним договором № 401 від 04 вересня 2020 року в розмірі 1859,18 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», , місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1087,96 гривень.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський