Провадження № 2/185/2137/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 квітня 2025 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К.О., представника позивача адвоката Пономаренко В.Л., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувшиу відкритому підготовчому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства

31.12.2024 року ухвалою суду відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , третя особа Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства.

Суд вирішив розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання по справі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Пономаренко В.Л. позовні вимоги підтримала та пояснила, що 11 листопада 2011 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №636.

На даний час від даного шлюбу вони мають неповнолітніх дітей-доньку ОСОБА_3 , 2012 року народження та доньку ОСОБА_4 , 2018 року народження.

Спільне життя з відповідачем не склалося. Подружні відносини припинені з вересня 2016 року через різні погляди на сімейне життя. Спільне господарство не ведемо, спільного бюджету не маємо. Спору про розділ майна, що є сумісною власністю не виникало. В зв`язку з чим рішенням суду від 20.06.2017 року шлюб було розірвано. На момент розлучення в них була одна донька- ОСОБА_3 .

Після офіційного розлучення вони знову примирилися з відповідачкою та знову почали проживати разом і в них народилася сумісна донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У свідоцтві про народження дитини в графі батько дитини вказано ОСОБА_1 , тобто позивач.

Однак, позивач нещодавно дізнався той факт, що мати їхньої дитини зареєструвала доньку, відповідно до статті 135 СК України, оскільки вони не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Хоча він біологічним батьком дитини та в графі батько дитини - значуться його анкетні дані.

Самостійно позивач намагався неодноразово вирішити питання щодо визнання свого батьківства відносно ОСОБА_4 .

Однак відповідач навіть не дає бачитися з донькою, не дає спілкуватися з нею вільно. В свою чергу, старша донька увесь час проживала та проживає з ним, а не з матір`ю.

Тому, позивач хоче офіційно визнати себе батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мати на неї батьківські права та виконувати, як батько свої батьківські обов`язки.

Останнім часом відповідач погрожувала йому тим, що взагалі вивезе дитину за кордон і він не зможеїї бачити та спілкуватися з нею.

Пояснила, що ОСОБА_1 сильно любить своїх дітей і тому не хоче розлучатися з ними, окрім того, хоче офіційно бути батьком малолітньої ОСОБА_4 .

Позивач в судовому засіданні підтримав повністю заявлені позовні вимоги з урахуванням всіх наведених обставин у позовній заяві та зазначив, що письмові докази подано разом з позовною заявою, пояснення адвоката Пономаренко В.Л. підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пзовні вимоги визнала, просила задовольнити позовну заяву повністю.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно є батьками малолітньої ОСОБА_4 , однак відповідачка не бажала просто, щоб позивач офіційно був визнаний батьком їхньої дитини.

На даний момент вона не заперечує той факт, що позивач є біологічним батьком дитини та не заперечує, щоб його було офіційно визнано батьком ОСОБА_4 .

Представник третьої особи надав до суду клопотання про слухання справи без їхньої участі, покладалися на розсуд суду.

Фактичні обставини, встановлені судом.

ОСОБА_1 звернувся до суду про визнання батьківства до ОСОБА_2 .

11 листопада 2011 року сторони зареєстрували шлюб. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №636.

На даний час від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей-доньку ОСОБА_3 , 2012 року народження та доньку ОСОБА_4 , 2018 року народження.

Спільне життя між ними не склалося. Подружні відносини припинені з вересня 2016 року через різні погляди на сімейне життя. Спільне господарство не ведуть давно , спільного бюджету не мають. Спору про розділ майна, що є сумісною власністю не виникало. В зв`язку з чим рішенням суду від 20.06.2017 року шлюб наш розірвано. На момент розлучення в них була одна донька- ОСОБА_3 .

Після офіційного розлучення сторони примирилися між собою та знову почали проживати разом і в них вже поза шлюбом народилася сумісна донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У свідоцтві про народження дитини в графі батько дитини-вказано ОСОБА_1 ,тобтоанкетні дані позивача.

Однак, позивач нещодавно дізнався той факт, що його колишня дружина зареєструвала доньку, відповідно до статті 135 СК України, оскільки вони на момент її народження не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Хоча позивач і вважає себе біологічним батьком дитини та в графі батько дитини- значутьсяйого анкетні дані, він не має юридчного відношення до дитини.

Він ставив неодноразово питання щодо визнання свого батьківства відносно ОСОБА_4 .

Однак відповідач навіть не дає бачитися з донькою, не дає спілкуватися з нею вільно. В свою чергу, старша донька увесь час проживала та проживає разом з ним, а не з матір`ю.

Тому, позивач хоче офіційно визнати себе батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мати на неї батьківські права та виконувати, як батько свої батьківські обов`язки.

Останнім часом відповідач погрожувала позивачу тим, що взагалі вивезе дитину за кордон і він не зможе її бачити та спілкуватися.

Позивач дуже сильно любить своїх дітей і тому не хоче розлучатися з ними, окрім того, хоче офіційно бути батьком ОСОБА_4 .

Правова позиція, якою керувався суд при постановленні рішенні суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ч. 1 ст. 126 СК України, походженнядитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду .

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 129 СК України зазначена особа, яка вважає себе батьком дитини може звернутись з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

У тих випадках коли батьком записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства можуть розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. В моєму випадку не потрібно виключати відомості, оскільки там вказано мої анкетні дані.

При розгляді спору щодо визнання батьківства суд має виходити зі змісту частини 2 статті 128 СК України відповідно до якої підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позивачем обраний єдиний можливий спосіб захисту свого порушеного права, виходячи з обставин справи, та норм СК України, які регулюють спірні відносини, захистити права позивача іншим чином не можливо.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

З наданих свідчень та доказів вбачається, що позивач є нормальною людиною, батьком, чоловіком та громадянином, він працює, виховує старшу доньку самостійно, не перебуває під слідством, має постійний дохід, житло, позитивну характеристику з місця роботи.

З свідоцтва про народження ОСОБА_4 звичайно ж не видно того факту, що дитина його, оскільки після розлучення дружина не змінювала прізвище і в графі батько дитини-зазначила всі анкетні дані позивача.

Позивач лише влітку 2024 року дізнався той факт, що він юридично не має ніякого відношення відносно своєї молодшої доньки. Тому вирішив визнати батьківство через суд та юридично мати відношення до своєї рідної дитини, бачитися з нею вільно, спілкуватися.

Одним із способів захисту прав та інтересів, який наразі використовується сторонами у спорах,що виникають із прав та обов`язків батьків та дітей, є забезпечення позову у спорах про визначеннямісця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні дитини шляхом встановлення графікапобачень із дитиною, визнання батьківства - до вирішення спору судом по суті.

В судовому засіданні відповідачка позов визнала, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Тобто, вимоги позивача суд теж вважає доцільні, оскільки незадоволення позову порушує права і мої і самої дитини.

Позивач хоче реалізувати свої права батька на вільне спілкування зі своєю малолітньою дочкою шляхом спілкування батька та дочки за допомогою телефону та/або програм інтернет телефонії (Viber, Skype) у режимах аудіо- та/або відео- зв?язку конференції щодня тривалістю до двох годин, з урахуванням режиму та можливості дитини. Плюс проводити час зі своєю донькою на вихідних, їздити відпочивати з нею.

Окрім того задоволення позову про визнання батькіства можливе без проведення експертизи ДНК, оскільки відповідачка добровільно визнала факт батьківства позивача.

Рішенням від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 8 Конвенції 1950 року, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення, насамперед, найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Стосовно питання про співвідношення між Конвенцією про права дитини 1989 року та Гаазькою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року Європейський суд з прав людини зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються статтею 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції 1980 року (справа «Ignaccolo-Zenide», § 95; «IglesiasGil та A.U.I. проти Іспанії», № 56673/00, § 51; та «Maumousseau та Washington», § 60) і вимог Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (справи «Maire», § 72; «Maumousseau та Washington», і «Neulinger та Shuruk», § 132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа «Demir та Baykara проти Туреччини», № 34503/97, § 67).

Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема, Конвенції про права дитини 1989 року та Гаазької Конвенції 1980 року, беручи до уваги їх мету і наслідки для захисту прав дітей та батьків.

Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку (справа «Maumousseau та Washington», § 62), беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини». Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції 1980 року. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди.

Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у зв`язку із встановленням Європейським судом з прав людини у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (SatanovskaandRodgers v. Ukraine, заява № 12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції 1950 року при вирішенні судом справи про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

У пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2013 року (заява № 27853/09) у справі «Х проти Латвії» зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції 1980 року може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної Конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції 1950 року (справа «Neulinger та Shuruk», § 133) (§ 106).

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Визнаннябатьківства за рішенням суду (примусовий порядок) визначено у ст. 128 СК.

Відповідно до якої за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховуєдитину, а також самою дитиною, яка досяглаповноліття.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на вихованняіншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Таким чином, дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповіднодо ст. 8 Закону України «Про охоронудитинства» кожнадитинамає право на рівеньжиття, достатній для їїфізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законівУкраїни.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитинамає право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Стаття 15 ЦК Українивказує, щокожна особа має право на захистсвогоцивільного права.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутисьдо суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Будь-які докази щодо походження дитини від чоловіка можуть бути підставою для визнання батьківства.

У ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу зазначено, щоцеможуть бути показання свідків, письмовідокази, речові докази, звуко- та відеозаписи, висновки експертів.

Судова молекулярно-генетичнаекспертиза на батьківство проводиться за ухвалою суду, відбувається у повній відповідності до законодавства України та має юридичну силу для здійснення будь-яких юридичних дій у судових інстанціях та державних органах. Висновок судової експертизи надсилаєтьсядо суду у паперовому вигляді.

Статтею 263 ЦПК України зазначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставіповно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином судом береться до уваги те, що сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справіможуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, якімають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Будь-які докази щодо походження дитини від чоловіка можуть бути підставою для визнання батьківства.

У ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу зазначено, щоцеможуть бути показання свідків, письмові докази, речові докази, звуко- та відеозаписи, висновки експертів.

Розподіл судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 1211 грн 20 коп, що підтверджується квитанцією. У зв`язку з задоволенням позовних вимог, судові витрати на сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Однак позивач просив залишити судові витрати за ним.

Керуючись статтями 264-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , громадянина України, батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якої є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язати Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_5 , зазначивши в графі «батько» - «громадянинУкраїни ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у Дніпровський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було врученеу день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцятиднів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рнокпп НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокппп невідомий, адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

- Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), місцезнаходження: Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул. Центральна, б. 47, .

Суддя: В. О. Головін