Справа № 482/2678/24
Номер провадження 2/482/103/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

22 квітня 2025 року місто Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Кічули В.М., за участю секретаря судового засідання Алєксєєнко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 27 574,06 грн., з яких: 19 535,85 грн. тіло кредиту та 8 038,21 грн. відсотки.

Позовна заява обґрунтована тим, що 28 січня 2011 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 010/0063/82/0019434, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язався повернути використану суму, сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах визначених договором, в строк до 28 січня 2013 року.

В подальшому 17.01.2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, якою збільшено поточний ліміт кредиту та визначено строк кредитування до 17.01.2017 року з можливістю його продовження.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» належним чином виконало свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору.

Відповідач не надав своєчасно кредитодавцю грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками відповідно до умов договору.

30 листопада 2021 року укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-47, у відповідності до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року.

У свою чергу 10 січня 2023 року укладено договір факторингу № 10-01/2023, у відповідності до умов якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року.

Отже, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділене правом грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року.

Загальний розмір заборгованості за вказаним договором, яку позивач просить стягнути з відповідача становить 27 574,06 грн., з яких: 19 535,85 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту); 7899,97 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 138,24 грн. заборгованість за нарахованими процентами згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості).

Оскільки, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, тому з урахуванням викладеного позивач простить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 27 574,06 грн. та судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 9 000,00 грн.

18.02.2025 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем необґрунтовано вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитом та завищено розмір витрат на правничу допомогу.

26.02.2025 року представником позивача надано суду відповідь на відзив, згідно з якою позивач, з посиланням на судову практику, просив про задоволення позовних вимог у повному розмірі.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04.02.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, але в позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідач, будучи належним чином, у відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України та згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повідомленим про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, судом встановлено наступне.

10 січня 2011 року ОСОБА_1 підписано Заяву-анкету для отримання кредиту та Умови кредитування за акційною програмою «Кредитна картка», тарифний план «Вигідний» у АТ «Райффайзен Банк Аваль».

28 січня 2011 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 010/0063/82/0019434 та додаток №1 до нього із сукупною вартістю кредиту, за умовами яких відповідачу відкрито картковий рахунок з кредитним лімітом у розмірі 3 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,9% річних. Тривалість дії ліміту кредитування становить 24 місяці, до 28 січня 2013 року.

В подальшому 17.01.2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, якою збільшено поточний ліміт кредиту до 4 000,00 грн. та визначено строк кредитування до 17.01.2017 року з можливістю його продовження, відсоткова ставка за користування кредитом та за користування недозволеним овердрафтом становить 36% річних.

Умови виникнення та погашення недозволеного овердрафту, який виникає у разі списання з кредитного рахунку коштів у сумі, що перевищує доступну суму на кредитному рахунку, визначені у ст. 5 додаткової угоди. Згідно з п. 5.3. додаткової угоди, у випадку порушення умов погашення недозволеного овердрафту та нарахованих за ним відсотків, такі переносяться для обліку, як прострочені.

Згідно з п. 9.3. додаткової угоди сторони домовились про те, що без укладення додаткової угоди до договору, банк має право продовжити строк користування кредитом на той самий строк, при цьому, використання клієнтом за рахунок кредиту будь-якої суми коштів після подовження строку користування кредитом розглядається сторонами як згода клієнта на продовження строку користування кредитом.

Згідно з п. 1.1. додаткової угоди розмір поточного ліміту кредиту в розмірі 4 000,00 грн. встановлюється на дату початку кредитування, та в подальшому може змінюватися у відповідності до ст. 10 додаткової угоди, максимальний розмір кредиту за договором складає 200 000,00 грн. Клієнт має право отримувати кредит при наявності встановленого максимального ліміту та поточного ліміту (п. 10.4. додаткової угоди).

Відповідно до п.п. 11.2.-11.3. додаткової угоди нарахування процентів здійснюється за період з дати отримання кредиту по дату розрахунку процентних платежів включно, проценти нараховуються за фактичне користування кредитом на щоденний залишок заборгованості по кредиту.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» належним чином виконало свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору.

З виписки по рахунку № НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_1 за період з 28.01.2011 року по 30.11.2021 року вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, здійснював часткове погашення заборгованості, однак свої зобов`язання належним чином не виконав.

Із інформації, відображеної в розрахунку заборгованості, проведеному АТ «Райффайзен Банк», вбачається, що кредитний договір пролонговано сторонами до 17.01.2023 року, сума кредитного договору (дозволеного овердрафту) становить 14 015,00 грн., відсоткова ставка 36% річних. Станом на 30.11.2021 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 19 612,92 грн., з яких: 14 015,00 грн. заборгованість за дозволеним овердрафтом, 5 520,85 грн. заборгованість за недозволеним овердрафтом та 77,07 грн. заборгованість за відсотками.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За змістом частини першої та другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Як встановлено судом, кредитний договір № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року та додаткова угода до нього від 17.01.2013 року укладені в письмовій формі, що відповідає приписам статті 207 ЦК України та підписані сторонами особисто.

Відповідачем не спростовано факту укладення договору від 28.01.2011 року та додаткової угоди до нього від 17.01.2013 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України).

За нормою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно із статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від

23 вересня 2015 року у справі № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

30 листопада 2021 року між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-47, у відповідності до умов якого АТ «Райффайзен Банк» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за кредитним договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року.

10 січня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, у відповідності до умов якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до позичальників, у тому числі за кредитним договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року.

Отож, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділений правом грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року, що підтверджується копіями відповідних витягів з реєстру боржників до договорів про відступлення права вимоги.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Як уже зазначалося, звиписки по рахунку № НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_1 за період з 28.01.2011 року по 30.11.2021 року вбачається, що відповідач активно користувався картковими рахунками, в тому числі кредитними коштами, витрачаючи їх на власні потреби, періодично погашав заборгованість за наданим кредитом. Надана виписка з банківського рахунку містить інформацію про баланс станом на дату отримання картки (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції).

Виписка за рахунком відповідача, що міститься в матеріалах справи є належним доказом для визначення заборгованості відповідача, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року на суму 27 574,06 грн., з яких: 19 535,85 грн. заборгованість за основною сумою боргу (за тілом кредиту), яка складається із суми 14 015,00 грн. заборгованості за дозволеним овердрафтом та 5 520,85 грн. заборгованості за недозволеним овердрафтом; 7 899,97 грн заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги та 138,24 грн. заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги.

Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року, складеного ПАТ «Райффайзен банк Аваль», станом на 30.11.2021 року заборгованість складала 19 612,92 грн., з яких: 14 015,00 грн. заборгованість за дозволеним овердрафтом, 5 520,85 грн. заборгованість за недозволеним овердрафтом та 77,07 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими за ставкою 36,00% річних. Розрахунок виконано за період з 08 лютого 2011 року по 30 листопада 2021 року.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року, складеного ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 10 січня 2023 року заборгованість складає 27 631,39 грн, з яких: 19 535,85 грн. заборгованість за основною сумою боргу (за тілом кредиту), 77,07 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, та проведено донарахування відсотків з 30.11.2021 року по 09.01.2023 року в розмірі 8018,47 грн. за ставкою 36,9 % річних. Розрахунок виконано за період з 30.11.2021 року по 09.01.2023 року.

Також в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року, складений ТОВ «Коллект Центр», відповідно до якого проведено донарахування відсотків за 7 днів, тобто за період з 10.01.2023 року по 16.01.2023 року за ставкою 36,9 % річних та становить 138,24 грн.

Загальний розмір нарахованих та заявлених до стягнення у позовній заяві відсотків становить 8 038,21 грн.

Відповідач контррозрахунку заборгованості суду не надав, відповідним правом не скористався.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Разом з тим, відповідачем не спростовано належними засобами доказування наявність заборгованості перед позивачем за тілом кредиту в розмірі 19 535,85 грн.

З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк, кошти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням у розмірі 19 535,85 грн., що підлягає стягненню з відповідача.

Стосовно стягнення відсотків за користування кредитними коштами суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти сплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Вказані висновки щодо застосування частини першої статті 1050 та статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року по справі № 910/17048/17, щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно із частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).

Як уже зазначалося раніше, сторони погодили, що кредитний договір пролонговано до 17.01.2023 року, сума кредитного договору (дозволеного овердрафту) становила 14 015,00 грн. та заборгованість за недозволеним овердрафтом становила 5 520,85 грн., які в сумі становлять 19 535,85 грн. заборгованості за тілом кредиту. Відповідно до додаткової угоди від 17.01.2013 року до кредитного договору, відсоткова ставка за користування кредитом та за користування недозволеним овердрафтом становить 36% річних.

Із наданих позивачем розрахунків встановлено, що нарахування відсотків проведено в межах пролонгованого строку кредитування (17.01.2023 року) по 16.01.2023 року, однак таке нарахування за період з 30.11.2021 року по 16.01.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» проведено за відсотковою ставкою 36,9 % річних, тоді як за вказаний період повинна застосовуватися відсоткова ставка, встановлена додатковою угодою від 17.01.2013 року у розмірі 36% річних.

Судом здійснено перерахунок відсотків за період з 30.11.2021 року по 16.01.2023 року із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 19 535,85 грн. за ставкою 36% річних, що становить 7 957,78 грн. Окрім того, станом на 30.11.2021 року за відповідачем обліковувалась заборгованість по відсотках в сумі 77,07 грн. Відтак, до стягнення з відповідача підлягають відсотки в розмірі 8 034,85 грн. (7 957,78 грн. + 77,07 грн.).

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами, вживає заходів для виконання ними їх обов`язків.

Відповідно до статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли часткове підтвердження під час судового розгляду справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 27 570,70 грн, з яких: 19 535,85 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 8 034,85 грн. заборгованість за відсотками.

Доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позов, спростовуються матеріалами справи та умовами укладеного кредитного договору та додаткової угоди до нього.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1059800 грн).

Згідно із ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відповідно до платіжної інструкції № від 16.12.2024 року ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», у відповідності до вказаних положень закону сплачено судовий збір за подання позовної заяви в електронній формі з використанням підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» у розмірі 2422 грн 40 коп.

Отож, з урахуванням часткового задоволення позову на 99.98 %, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України та ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача також потрібно стягнути судовий збір в розмірі 2 421,91 грн. (2422,40 грн. х 99.98 %).

Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов такого висновку.

Так, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрати понесені на правову допомогу у розмірі 9000 гривень.

На підтвердження витрат правничої допомоги позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року № 01-07/2024, укладеного між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» і Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс» про види послуг та їх ціну, заявку на надання юридичної допомоги № 46 від 01 листопада 2024 року щодо боржника ОСОБА_1 , в якій надання усної консультації 2 години - 3000 грн., складання позовної заяви про стягнення боргу 2 години - 6000 грн. та витяг з Акту № 1 про надання юридичної допомоги від 29 листопада 2024 року за вказаними вище послугами на суму 9000 грн .

Згідно із положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В свою чергу при встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, згідно із ст. 137 ЦПК України, ураховуючи категорію справи, обсяг виконаних робіт та наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони позивача, її публічним інтересом, співмірність даних витрат, які на думку суду є завищеними, тому суд вважає такими, що підлягають до задоволенню витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (ідентифікаційний код юридичної особи - 44276926) заборгованість за договором № 010/0063/82/0019434 від 28.01.2011 року в розмірі в розмірі 27 570,70 грн. (двадцять сім тисяч п`ятсот сімдесят гривень 70 копійок), з яких: 19 535,85 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 8 034,85 грн. заборгованість за відсотками.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (ідентифікаційний код юридичної особи - 44276926) 2 421,91 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 3000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя В.М. Кічула