(2/199/197/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

27 березня 2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретареві Дубовик А.П.

за відсутності учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі частини житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності за законом від 21.08.2004 року, виданого державним нотаріусом Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С., ОСОБА_1 належить домоволодіння АДРЕСА_1 . Позивач, постійно доглядала за будинком та земельною ділянкою, сплачувала комунальні послуги та податок на землю.

У 2021 року, позивачу стало відомо, що частина вищезазначеного домоволодіння незаконно була подарована іншим особам. З цього приводу, позивачка зверталася до прокуратури та поліції. Невстановлені особи навмисно роблять життя позивача нестерпними. Потім, позивачка дізналася, що, саме відповідач ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні будинком та земельною ділянкою. Здійснює незаконне будівництво без жодного дозволу на це, що порушує її права, як власника домоволодіння.

Всі документи оформлені на відповідача є неправомірними, оскільки позивач, після смерті брата фактично прийняла спадщину, жодних договір дарування нею не укладалися. Домоволодіння не поділено в натурі, а тому відповідач проживає там не законно. Чинить перешкоди позивачу щодо доглядом за стінами домоволодіння, оскільки там стоїть бетонний паркан, позбавили питної води, захвативши колодязь.

На підставі зазначеного, позивач просить, зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоду та не чинити ОСОБА_1 перешкоду в користуванні домоволодінням та знести перегородку, яка розділяє кімнату, зобов`язати ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоду в користуванні домоволодінням, а саме доглядом за стіною та вікном, шляхом знесення цементного паркану, який самовільно побудований на земельній ділянці.

Не погодившись з первісним позовом, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив поділити домоволодіння АДРЕСА_1 в натурі між співвласниками та встановити порядок користування земельною ділянкою з врахуванням розміру часток співвласників.

В обґрунтуванні позову посилаючись на те, що на підставі Договору дарування від 21.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі під №7363 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 . Інша, 1/3 частина вказаного домоволодіння належить ОСОБА_1 . Домоволодіння на момент оформлення договору дарування було поділено між попередніми співвласниками із встановленням огорожі на земельній ділянці та простінків у будинку, зроблені окремі входи до будинку, однак, на теперішній час вони не можуть дійти згоди щодо користування будинком та земельною ділянкою з ОСОБА_1 , а тому, позивач за зустрічним позовом звернувся до суду з проханням поділ домоволодіння.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2023, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О.

Ухвалою суду від 25.12.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без руху.

Ухвалою від 19.01.2024 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі розпочато підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 21.10.2024, 11.02.205 відмовлено у клопотанні представника позивачки за зустрічним позовом у витребуванні доказів.

Ухвалою суду від 26.02.2025 закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, надавши суду заяву про слухання справи у її відсутність та просила задовольнити первісні позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що вказаний позов задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 21.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі під №7363 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 . Інша, 1/3 частина вказаного домоволодіння належить ОСОБА_1 .

Відповідно до позовних вимог захисту підлягає порушене, на думку позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , право на користування та розпорядження належним їм на праві спільної часткової власності майном, від перешкод та встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою.

Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з нормами ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене у натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Як встановлено судом, поділ у натурі спірного домоволодіння у складі житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель і споруд, яке перебуває у спільній власності сторін, відповідно до існуючих ідеальних часток кожного з них, не відбувався і питання з цього приводу у передбачений законом спосіб не вирішувалося. Крім того, згода щодо здійснення сторонами як співвласниками належного їм на праві спільної часткової власності нерухомого майна між ними не досягнута.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.

Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності.

Як зазначено вище, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Однак при вирішенні питання такого роду суд має брати до уваги не тільки позицію та доводи позивача за первісним позовом, а й враховувати інтереси відповідача за первісним позовом, як належного та повноправного співвласника майна особи.

Крім того мають бути враховані судом і розміри часток кожного із співвласників домоволодіння, які встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили та яке обов`язково має бути враховано судом при вирішенні питання встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності.

Вказані вище питання мають враховуватись та визначатися судом із урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема щодо змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) та диспозитивності цивільного судочинства (ст.. 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.1ст.4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно дост.13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником (користувачем) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об?єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Частиною першою статті 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись до права користування земельною ділянкою.

Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними.

Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.

При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від13.11.2019 року у справі №686/6888/15-ц,постанова Верховного Суду у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду від03.04.2019 року у справі № 636/1088/15-ц).

Сторона позивача ОСОБА_1 просить суду усунути перешкоди у користуванні будинку, сторона відповідача ОСОБА_2 просить суд встановити порядок користування земельною ділянкою.

Разом з тим, позивачі не виконали свого обов`язку, передбаченого ст. 81 ЦПК України щодо подання доказів та не довели можливості встановлення судом порядку користування між сторонами у справі спірним домоволодінням та земельною ділянкою у запропонований ним спосіб, зокрема не подали суду для цього відповідних доказів, котрі б відповідали передбаченим ст., ст. 77-80 ЦПК України критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Так, главою 6 (ст., ст. 102-108) ЦПК України передбачено можливість подання сторонами-висновку експерта або призначення судом експертизи у випадках, якщо для з`ясування обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Більше того, процесуальний закон передбачає можливість стороні у справі самостійно замовити висновок експерта та подати його суду.

Суд звертає увагу, що, незважаючи на те, що для з`ясування обставин, які мають значення для даної справи, зокрема для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням та земельною ділянкою, або ж для підтвердження можливості встановлення запропонованого варіанту такого користування, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, сторони висновок експерта не замовили і такий до суду не подали.

У зв`язку з чим суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

У зв`язку із відмовою у позові у повному обсязі, судові витрати віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

На підставі викладеного вище та керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 321, 358, 386, 391 ЦК України, ст., ст. 12-13, 76-81, 263,-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

У задоволенні зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі частини житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок сторони, що їх понесла.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О.Богун

27.03.2025