Справа № 495/1714/21
№ провадження 2/495/462/2025
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

17 квітня 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря - Дарій О.М.

Справа № 495/1714/21,

Відповідача - особисто ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород - Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Саданов Олександра Валерійовича про усунення від права на спадкування,

представника відповідача - адвоката Зуєвої І.І.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду до ОСОБА_1 , державного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Саданов Олександра Валерійовича про усунення від права на спадкування, 25 березня 2021 року уточнивши свої позовні вимоги остаточно просить суд усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Так, свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його тітка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 22 січня 2021 року.

Ступінь родинних відносин підтверджується документально: архівною довідкою Державного архіву Одеської області від 19.01.2021 р., а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 15.12.2020 р., з якої прослідковується, що позивач, ОСОБА_2 , будучи сином ОСОБА_4 , який в свою чергу є сином ОСОБА_5 , тобто рідним братом померлої ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яку вона, як й все майно заповідала чужої, зовсім сторонньої особі - відповідачці по справі ОСОБА_1 , на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Макогончук Н.І.

Зазначає, що є єдиним спадкоємцем після смерті своєї тітки за законом: дітей, чоловіка в неї на час смерті не було, інших родичів окрім нього в неї не має.

Він є інвалідом другої групи та непрацездатним та будь у якому разі має право на обов`язкову частку у спадщині.

Під час життя, ОСОБА_3 певний час хворіла неврологічними та кардіологічними захворюваннями, в тому числі й наслідками порушеннями мозкового кровообміну (інсульт), викликаного гіпертонією.

За останні роки життя тітки він декілька разів відвідував її та бачив зміну та погіршення її здоров`я, проте завжди поруч була відповідачка ОСОБА_1 , яка постійно давала його тітки якісь таблетки, навіть у його присутності.

Оскільки він сам інвалід другової групи і не може пересуватися без сторонньої допомоги, то не міг забрати тітку проживати до себе, але намагався, щоб ОСОБА_1 не займалася лікуванням тітки.

Він звернувся до сімейного лікаря тітки, яка зазначила, що ОСОБА_1 не є лікарем, не має право самостійно призначати та виконувати лікування.

Отже його тітка мала отримувати належне лікування, втім відповідачка, яка проживала з нею, ухилилась від надання будь - якої допомоги, однак могла вчиняти дії, які прискорили її смерть.

Вважає, що відповідач свідомо ухилялася від надання допомоги, була обізнана про її стан, наявність хвороби, отримувала прохання у допомозі, але усією своєю поведінкою давала розуміти про незацікавленість у долі тітки та залишилася байдужою до її страждань.

На підставі викладеного він і звернувся з позовом до суду.

11 травня 2021 року відповідачем до суду наданий відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просить суд в задоволені позовних вимог позивачу відмовити, зазначаючи, що твердження позивача є хибними, бездоказовими та ґрунтуються на бажанні заволодіти майном померлої.

Насправді, тільки вона багато років допомагала та піклувалась про ОСОБА_3 .

З нею вони познайомилися в 1983 році.

Вона працювала медичною сестрою в поліклініці при міській лікарні.

ОСОБА_3 знаходилася на обліку у поліклініці і завжди зверталась до нею про допомогу.

Всі ці роки вона до неї навідувалась, слідкувала за здоров`ям.

З січня 2020 року здоров`я ОСОБА_3 погіршилося.

Для її постійного догляду вона найняла жінку, яка приходила в ті дні, коли в неї було чергування за основним місцем роботи.

На початку листопада 2020 року ОСОБА_3 потрапила в реанімаційне відділення Білгород - Дністровської лікарні, а потім переведена в неврологічне відділення.

Вона повністю забезпечувала її всі необхідним.

Після виписки з лікарні вона кожний день знаходилася біля ОСОБА_3 оскільки вона потребувала сторонньої допомоги.

За свої кошти вона купувала їй ліки та все необхідне.

Даний факт вона підтверджує квитанціями та поясненнями свідків.

Ніяких родичів у ОСОБА_3 не було, про що вона їй неодноразово сповіщала.

Позивачем не зазначено з якого часу та по який причині ОСОБА_3 знаходилася в безпорадному стані та хто здійснював за нею догляд, та в чому полягало її ухилення від надання допомоги.

01.06.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначає, що відповідач вказує на те, що багато років була знайома з ОСОБА_3 до її смерті, однак жодних доказів не наводить, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі

16 березня 2021 року Ухвалою суду, суддя Заверюха В.О., по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду.

12 травня 2021 року Ухвалою суду про забезпечення доказів, витребувані докази по справі.

На виконання ухвали суду витребувані докази надійшли 24.05.2021 та 25.05.2021 на адресу суду.

Ухвалою суду, суддя Заверюха В.О., підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до судового розгляду.

23 листопада 2021 року Ухвалою суду, було задоволено клопотання преставника позивача про зупинення провадження по справі.

27 вересня 2024 року Ухвалою суду, суддя Заверюха В.О., поновлено провадження по цивільній справі та продовжений розгляд справи по сутті.

25 листопада 2024 року Ухвалою суду, задоволено заяву позивача та відповідача про виклик свідків.

16.01.2025 відповідно до розпорядження № 105 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи.

16.01.2025 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею визначена суддя Прийомова О.Ю.

17.01.2025 Ухвалою суду справа прийнята до провадження судді з призначенням справи до її підготовчого розгляду.

01.04.2025 Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.

Позивач в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні відповідач та її представник з позовними вимогами не погодилися, просять суд в їх задоволені відмовити.

Відповідач державний нотаріус Білгород - Дністровського нотаріального округу надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність у зв`язку з великою завантаженістю в роботі.

Зі згоди відповідача та її представника, суд розглядає справу за відсутність належним чином повідомлених позивача та відповідача, відповідно наданої ним заяви.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вислухавши відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . (а.с. 5)

Як вбачається з витребуваної у приватного нотаріуса Білгород - Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Макогончук Н.В. копії спадкової справи № 33/2021, 24 червня 2020 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та всі мої права, і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, я заповідаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .».

Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Макогончук Н.В. зареєстрований в реєстрі за № 894, записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачкою ОСОБА_3 і власноруч підписаний нею у її присутності. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. (а.с. 79)

З вищезазначеної копії спадкової справи також встановлено, що з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 05.02.2021 та 21.04.2021 ОСОБА_1 .

В своїх позовних вимогах позивач зазначає, що відповідачка розуміла свій обов`язок щодо надання допомоги померлій, однак свідомо ухилялася надавати відповідну допомогу.

В якості доказу зазначеного надав до матеріалів справи: лікарське свідоцтво про смерть № 001614, оперативне донесення про залучення аварійно - рятувального підрозділу 16 ДПРЧ 2 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області, відповідно до якого надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , поверх 4, поверхів 4, жінка похилого віку упала на підлогу та не може підвестись, потрібна допомога працівників ШМБ для відкривання дверей.

Для повного та всебічного розгляду справи судом були витребувані: медична картка ОСОБА_3 ; лист від Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 407 від 24.05.2021; копія спадкової справи.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач залучила копії чеків про придбання нею ліків.

Нормативне обґрунтування, Висновки суду та мотиви прийнятого рішення

Внаслідок смерті особи, за положеннями ст. 1220 ЦК України, відкривається спадщина.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

2. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

2. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

2. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

3. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Підстави для усунення від права на спадкування визначені ст. 1224 ЦК України, а саме: 1. Не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя.

2. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

3. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини.

Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

4. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу.

5. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

6. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Таким чином, у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи і лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Усунення від спадкування можливе лише за умови встановлення винної поведінки особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18 (провадження № 61-5519св21), від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17 (провадження № 61-6003св21), від 19 травня 2022 року у справі № 132/2991/20 (провадження № 61-9112св21).

Матеріалами справи встановлено, що померла ОСОБА_3 потребувала сторонньої допомоги.

Однак, суд не погоджується з ствердженнями позивача, що відповідач умисно ухилялася від надання допомоги ОСОБА_3 , що саме від неї вона потребувала допомоги, але ОСОБА_1 була байдужою до її страждань, не надавала останій допомогу, оскільки жодного доказу вказаних стверджень матеріали справи не містять.

Як зазначено в позовних вимогах самим позивачем, що за життя його тітки він декілька разів її відвідував, проте завжди поруч була ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами, встановленими частинами 1 - 4 статті 12 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципами змагальності та диспозитивності.

Принцип змагальності, закріплений у статті 12 ЦПК, визначає для сторін ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій.

Змагальна форма процесу визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню доказів.

Суд у цьому випадку тільки дає оцінку доказам.

Судочинство має характер спору, змагання сторін перед судом у доведенні обставин, взятих за підставу їхніх вимог та заперечень.

Змагальні засади процесу визначають мотивацію поводження сторін у суді, тому що результат вирішення спору залежить цілком від активності сторін.

Такий спосіб організації судочинства зветься змагальними засадами чи принципом змагальності.

Принцип диспозитивності, натомість, має дещо інший юридичний зміст, згідно з яким суд зобов`язаний розглянути справу винятково в межах заявлених позивачем вимог.

При цьому позивач розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Принцип диспозитивності при розгляді справи та ухваленні у ній рішення процесуально обмежує суд доводами сторони та доказами, наданими на підтвердження таких доводів.

При цьому межі самостійно визначених позивачем доводів суд порушувати не має права.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Про це зазначається Верховним Судом у постановах від 25 березня 2019 року (справа № 1806/2-1093/2011) та від 13 лютого 2019 року (справа № 369/13976/15-ц).

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частина 1 статті 81 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи усе вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у відповідності до вимог чинного законодавства, та його правозастосування до фактичних обставин справи, того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Саданов Олександра Валерійовича про усунення від права на спадкування.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, є інвалідом ІІ групи, недоведеності його позовних вимог, віднести витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1224 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Саданов Олександра Валерійовича про усунення від права на спадкування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 25 квітня 2025 року.

Суддя: