Провадження № 2/756/881/25
РІШЕННЯ

Іменем України

03 квітня 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участю секретаря Павлишина О.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання,

в с т а н о в и в:

03 жовтня 2024 року Позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до Відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між ними 25.04.2012 року зареєстровано шлюб. Від шлюбу Сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вже тривалий час подружні відносини припинені, сторони не мають спільного бюджету і не ведуть спільне господарство. Наміру зберігати шлюб сторони не мають, примирення вважає неможливим, тому з метою розірвання шлюбу Позивач звертається до суду.

Ухвалою суду від 09.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

28.10.2024 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач категорично заперечила проти розірвання шлюбу. Зазначила, що на її думку, оскільки вони обидва проживають за межами України, то підсудність справи має вирішуватись Верховним Судом відповідно до ст. 33 ЦПК України. З приводу обставин справи зазначила, що у 2009 році сторони переїхали до м. Києва, проживали в орендованому житлі. Мати відповідачки продала свою квартиру в м. Києві і віддала відповідачці для придбання будинку в с. Бобриці Київської області. Згодом, відповідачка продала будинок і віддала позивачу грошові кошти в сумі 90000,00 доларів США на розвиток бізнесу, які він поклав на криптогаманець. Після початку повномасштабної війни, за домовленістю, відповідачка виїхала з України разом з дітьми до Лісабону. Коли набрав чинності закон про можливість виїзду з України чоловікам, у яких дружина має інвалідність, відповідачка, яка має інвалідність ІІ групи повернулась в Україну, та разом із нею позивач залишив Україну. Подружжя переїхало до Португалії, а згодом до США, де проживали разом. Оскільки чоловік перебував у депресії, відповідачка запропонувала з метою економії коштів, пожити з дітьми у її сестри у Лондоні. Відповідачка має інвалідність через захворювання на цукровий діабет, і у червні 2023 року під час розмови із чоловіком, їй стало погано, і вона вилила на себе гарячу воду з чаю, отримала важкі опіки, та перенесла в подальшому пересадку шкіри. Ця обставина змінила плани подружжя. У лютому 2024 року відповідачка подала документи на в?їзд до США, але їй було відмовлено, і зараз відповідачка вирішує питання отримання візи повторно. Весь цей час позивач знаходиться у США, запевняв відповідачку у своєму коханні та підтримці, відповідачка повернулась до Лісабону, де очікує візу. Отже, сторони перестали проживати разом через життєві обставини, грошові кошти залишились у позивача, який через деякий час перестав фінансово допомагати дітям, залишив родину без грошей. Відповідачка впевнена, що коли вони опиняться разом, то позивач передумає розривати шлюб. А тому, просить суд надати їм строк на примирення.

Також, 28.10.2024 року відповідачка подала зустрічний позов, у якому просила встановити режим окремого проживання. Позов обґрунтований обставинами, викладеними у відзиві, впевнена, що встановлення окремого проживання буде достатнім для сторін, а розірвання шлюбу не є необхідним.

Ухвалою суду від 25.11.2024 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду, призначено підготовче засідання на 28.01.2025 року, відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності.

27.01.2025 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов, у якому позивач не визнав зустрічний позов. Зазначив, що окреме проживання сторін і так триває два роки, і не призвело до збереження сім?ї, а навпаки - до припинення сімейних відносин. Тому, вважає, що таким способом відповідачка намагається лише затягнути розірвання шлюбу. Позивач категорично не погоджується на встановлення режиму окремого проживання, вважає примирення неможливим. Невирішені спори між сторонами можуть вирішуватись в окремому порядку.

Ухвалою суду від 28.01.27, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, вирішено закрити підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду на 11.02.2025 року.

Судове засідання 11.02.2025 року не відбулось, через перебування судді у складі колегії суддів у кримінальному провадженні, наступне засідання призначене на 03.04.2025 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з викладених у ньому підстав, заперечила проти задоволення зустрічного позову.

В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві, наполягала на задоволенні зустрічного позову.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову, та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову з огляду на таке.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 25 квітня 2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що зроблено актовий запис № 369.

Від шлюбу Сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з відповідачкою.

Після початку повномасштабної війни, відповідачка проживає з дітьми у Португалії, має інвалідність ІІ групи. Позивач виїхав до США.

Частиною 9 ст. 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 119 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Відповідно до ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Надаючи оцінку аргументам учасників справи, суд зазначає, що збереження сім`ї безумовно є соціально важливим, однак не може здійснюватися всупереч волі сторін.

У цій справі встановлено, що сторони проживають окремо, позивач заявив про розірвання шлюбу і наполягає на цьому.

Надання строку для примирення не є обов`язком суду, а застосовується індивідуально до кожної справи з урахуванням конкретних обставин.

Суд звертає увагу, що позов поданий у жовтні 2024 року, справа перебувала в провадженні суду більше шести місяців, і за цей час примирення сторін не відбулось, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, а тому є недоцільним вжиття будь-яких подальших заходів для примирення.

Крім того, з доводів сторін слідує, що між ними продовжує існувати конфлікт, зокрема відповідачка має претензії з майнових питань, а також з приводу того, що позивач скористався її інвалідністю для того, щоб виїхати з України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог і необхідність їх задоволення судом. З цих підстав, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, 5, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб, що укладений між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований 25 квітня 2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 369.

В задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 25.03.2025 р.

Суддя Є.В. Діденко