провадження № 22-ц/824/860/2025
головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 квітня 2011 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого, відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 210 286,56 грн, що за курсом НБУ на той час складало 26 400 доларів США із зобов`язанням повернути позичені кошти у строк до 28 червня 2011 року. В зазначену дату відповідач суму боргу не повернув.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто 602 489,53 грн. На виконання даного рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Проте, станом на день звернення до суду з даними позовом відповідач вказане рішення не виконує, кошти не повертає, а тому просив стягнути з відповідача на його користь інфляційну складову заборгованості за період з 23 грудня 2015 року по 3 грудня 2018 року в розмірі 195 206,61 грн, 3 % річних в розмірі 18 044,29 грн, а всього 213 250,90 грн та 2 132,51 грн судових витрат.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 3 грудня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 213 250 грн 90 коп. в рахунок стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 27 квітня 2011 року, 2 132 грн 51 коп. судового збору, а всього 215 383 грн 41 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення в контексті наданих розрахунків стосовно інфляційної складової.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскаржуване заочне рішення є похідним від основного рішення, а відтак зачіпає інтереси ОСОБА_1 , оскільки договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.A. 27 квітня 2011 року (реєстровий запис №701), посвідчувався за участю ОСОБА_1 та за згоди ОСОБА_1 , як дружини відповідача.

Вказує, що судом покладено в основу рішення за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у справі №753/10483/14-ц, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 602 489,53 грн, з яких - 210 286,56 грн сума основного боргу, 204 074,28 грн - неустойка, 159 817,78 грн - інфляційна складова заборгованості та 28 310,91 грн - 3% річних.

У доводах апеляційної скарги указує, що Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що передбачені частиною другою статті625 ЦК України три проценти річних від простроченої заборгованості за кредитом і за процентами можна нараховувати на ту заборгованість за кредитом і за процентами відповідно, яка була на момент закінчення строку кредитування, тобто станом на 28 червня 2011 року, що становить в даній справі 210 286,56 грн.

Зазначає, що розрахунок інфляційної складової здійснено з загальної суми 602 489,53 грн, що є помилковим висновком, оскільки така сума мала становити наступний розмір: 210 286,56 грн х 32.4% : 100% = 68 132,85 грн.

Крім того, норми Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачають такого виду компенсації за несвоєчасне виконання рішень суду як «інфляційні втрати» на інші суми боргу, окрім основної.

Зазначає, що як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог, вона підписана та подана 25 жовтня 2018 року з розрахунком сум, що складуться станом на 3 грудня 2018 року, тобто на день ухвалення рішення судом, що може свідчити про використання впливу на суд.

Вважає, що постановлене рішення призвело до надмірного стягнення фінансових коштів, що не може вважатись достатнім та відповідати принципам справедливості та розумності, оскільки призвело до безпідставного збагачення кредитора за рахунок боржника, що суперечить висновку, викладеному у постановах Верховного Суду у складі КГС від 20 грудня 2018 року у справі №916/2740/17 та 12 травня 2020 року у справі №908/2646/18).

3 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_3 , в якому він просить задовольнити апеляційну скаргу.

Вказує, що заочне рішення є незаконним, оскільки суд погодився з помилковими розрахунками позивача, тому підлягає частковому скасуванню з наступних підстав.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведених норм, є сума основного боргу, не обтяжена іншими нарахуваннями, що кореспондується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 914/712/16.

Вказує, що заборгованість за позикою, яка була на момент закінчення строку кредитування, тобто станом на 28 червня 2011 року, становить 210 286,56 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 визначилася з тим, що плату за прострочення виконання зобов`язання врегульовано законодавством, а саме охоплено диспозицією ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями, що відповідає позиції Верховного Суду по справі № 914/712/16 від 12 березня 2018 року.

14 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як позикодавець (кредитор), вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та відсотків річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначає, що Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц та у справі № 646/14523/15-ц наголошував,що базовою сумою для обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України є остаточна сума, визначена у судовому рішенні, яке набрало законної сили. Цей висновок є обов`язковим при розгляді відповідних справ у цивільному судочинстві.

Наголошує, що відповідно до норм статті 1048 ЦК України за договором позики можуть стягуватися відсотки за користування запозиченими грошима, або позика може бути безвідсотковою, тобто відсотки за користування запозиченими грошима не стягуються. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України 3% річних стягуються у разі порушення виконання грошового зобов`язання, тобто є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вищезазначені 3% річних не мають жодного відношення до безвідсотковості позики, яка була надана позивачем боржнику.

Не вважає подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, подану після визначення дати наступного судового засідання по справі, використанням впливу на суд. Якби так трапилося, що боржник у цей проміжок часу сплатив би свій борг, то позивачем сума зобов`язань боржника була б скоригована.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК у редакції, яка була чинна на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Законом України "Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах" частину першу статті 369 ЦПК України викладено в новій редакції, відповідно до якої апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. У ч. 2 розділу Прикінцевих положень наведеного Закону від 19 червня 2024 року № 3831-IX було установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрите до набрання чинності наведеним Законом, тому розглядається в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Виходячи з наведеного, спір у даній справі підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно вимог статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. В частині 13 статті 7 ЦПК України зазначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Таким чином, з огляду на вищевказану норму, оскільки сторона, яка не була стороною по справі звернулася до суду із апеляційної скаргою, суд вирішує питання чи її права було порушено.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі №201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 28 жовтня 2021 року у справі №529/690/18 (провадження № 61-6006св21) та від 02 листопада 2021 року у справі № 314/5611/1 (провадження № 61-3829св21).

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуване заочне рішення є похідним від основного рішення, а відтак зачіпає інтереси ОСОБА_1 , оскільки договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.A. 27 квітня 2011 року (реєстровий запис №701), посвідчувався за участю ОСОБА_1 та за згоди ОСОБА_1 , як дружини відповідача. Також ОСОБА_1 посилається на те, що вона була залучена третьою особою у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 № 753/10483/14-ц, однак у цю справу її не залучили. Отже, указані рішення безпосередньо впливають на права і обов`язки ОСОБА_1 , як дружини боржника ОСОБА_3 щодо виконання зобов`язання, яке є спільним для подружжя, що іншими учасниками спору не спростовано та не заперечено.

Так, матеріалами справи встановлено, що під час розгляду цієї справи ні ОСОБА_2 , ні боржник ОСОБА_3 не повідомили про необхідність залучення до участі у справі дружини ОСОБА_3 , яка була присутня при укладенні договору позики від 27 квітня 2011 року та надавала свою згоду на його укладення, як дружина боржника.

Як убачається із матеріалів справи та не спростовано сторонами спору, між сторонами існують невиконані зобов`язання зі сторони позичальника.

Відповідно до наданого свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 боржник ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 (а.с.211).

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення стосується інтересів апелянта, відтак остання наділена правом на його оскарження.

З приводу обґрунтованості доводів апеляційної скарги по суті спору колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Задовольняючи позовта стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 27 квітня 2011 року у сумі 213 250 грн 90 коп., 2 132 грн 51 коп. судового збору, а всього 215 383 грн 41 коп., суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було виконано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, за яким з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто 602 489,53 грн.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача на підставі частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, яке було визначено рішенням суду, однак вважає за необхідне змінити рішення в частині визначення розміру суми з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 27 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенком Л.А., за умовами якого, відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 210286,56 грн, що за курсом НБУ на той час складало 26 400 доларів США із зобов`язанням повернути позичені кошти у строк до 28 червня 2011 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 602 489,53 грн, із яких 210 286,56 грн - основний борг за договором позики; 204 074, 28 грн - штрафна складова заборгованості (неустойка): 159 817,78 грн - інфляційна складова заборгованості; 28 310,91 грн - 3% річних. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3 654 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 2 370,90 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним та недійсним - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року рішення Дарницького суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

На виконання даного рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Проте, указаного рішення суду відповідач не виконує, кошти позивачу не повертає.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача на підставі частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, яке було визначено рішенням Дарницького суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у справі № 753/10483/14-ц.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми, правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до змісту цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц та правильно враховано судом першої інстанції.

Аналізуючи зазначені норми, касаційний суд дійшов висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому інфляційні втрати та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 та від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведених норм матеріального права і правових висновків Великої Палати Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей.

Судом встановлено, що у відповідача існував юридичний обов`язок перед позивачем здійснити відповідний платіж на виконання рішення суду у справі № 753/10483/14-ц, яким з нього стягнуто грошові кошти за договором позики, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України він має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що судовим рішенням за наслідком вирішення спору між сторонами встановлено наявність грошових зобов`язань, встановлено розмір зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Разом з тим, колегія апеляційного суду визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу помилковості наведеного позивачем розрахунку заборгованості, відповідно до якого було здійснено нарахування інфляційних втрат згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України як на суму основного боргу, стягнуту судовим рішенням у справі № 753/10483/14-ц, так і на суму стягнутих сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 виснував, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Також Верховний Суд в постанові від 15.11.2019 у справі №905/1753/18 зазначив, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на стягнуту судовим рішенням суму 3% річних та інфляційних втрат не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності, який визначено в статті 61 Конституції України.

Отже, кредитор наділений правом нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України з часу виникнення прострочення грошового зобов`язання, до часу повного погашення грошового зобов`язання. Положення наведеної статті не передбачають, що кредитор має право нараховувати суми інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму, що вже обтяжена такими нарахуваннями, тобто на суму, яка є більшою від суми боргу.

Аналогічно у справі №686/21962/15-ц, яка була предметом перегляду ВП ВС (провадження 14-16цс18) було встановлено, що 30 жовтня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за несвоєчасне виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2009 року в частині стягнення з відповідача на її користь 770 000 грн матеріальних збитків та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди, розмір яких був встановлений вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2009 року.

Оскільки боржником грошові зобов`язання щодо сплати 770 000 грн матеріальних збитків та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди не були виконані, позивач двічі зверталась до суду з позовом про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України за період прострочення спочатку з 25 жовтня 2009 року по 1 вересня 2012 року, а потім за період прострочення з 1 вересня 2012 року по 1 жовтня 2015 року, при цьому базою нарахування відповідних сум була виключно сума, визначена у судовому вироку, як основна сума боргу без будь-яких інших обтяжень.

Відтак, колегія апеляційного суду не може погодитись із запереченнями позивача, наведеними у його відзиві на апеляційну скаргу про те, що базовою сумою для обчислення сум інфляційних втрат, визначених ст. 625 ЦК України є остаточна сума, визначена у судовому рішенні, яке набрало законної сили, з посиланням на правові висновки, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц та у справі №646/14523/15-ц, оскільки ці висновки стосувалися обставин, коли нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, здійснювалися на стягнуту судовим рішенням суму, яка складала лише суму основного боргу та не включала суми інфляційних втрат та 3% річних.

Так у справі №703/2718/16-ц було встановлено, що позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути зі Смілянського ОУ ПФУ Черкаської області на його користь 3405,00 грн компенсації інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання і трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 640,68 грн.

На обґрунтування вказаних позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2013 року, стягнуто зі Смілянського ОУ ПФУ Черкаської області на користь ОСОБА_1 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Відповідач відмовився добровільно виконувати вказане рішення суду. Постанова Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2011 року виконана примусово лише в грудні 2015 року.

При цьому у наведеній постанові ВП ВС роз`яснено, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.

Велика Палата Верховного Суду визнала помилковими висновки судів у цій справі, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду.

Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

У іншій справі №646/14523/15-ц, яка була переглянута ВП ВС, на яку посилався позивач у відзиві на апеляційну скаргу, також були встановлені відмінні від цієї справи обставини.

Так, безпосередньо у наведеній справі суди встановили, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року стягнуто з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь, зокрема ОСОБА 93 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Рішення набрало законної сили.

17 січня 2015 року ОСОБА звернулася до ГУ ДКСУ у Харківській області із виконавчим листом і заявою про виконання рішення суду.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року виконано 27 жовтня 2015 року.

У позові ОСОБА на підставі частини другої статті 625 ЦК України, статей 1166, 1167 ЦК України у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду просила стягнути:

- з ДКСУ: інфляційні втрати за прострочення виконання основного зобов`язання - 41 539,51 грн; три проценти річних від простроченої суми - 2 852,55 грн; подвійну облікову ставку НБУ за весь час прострочення невиконання зобов`язання, як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду, - 45 152,49 грн;

- солідарно з ДКСУ, Управління ДКСУ - 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

ВП ВС у наведеній справі зроблено висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, що передбачають як відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу), так і підстави відповідальності за завдану моральну шкоду (стаття 1167 ЦК України).

Як убачається із змісту наведеної постанови, жодних висновків щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на стягнуту судовим рішенням суму, яка б включала нараховані на суму основного боргу 3% річних та інфляційних втрат, ВП ВС не виснувала. Базою нарахування у наведеній справі спірних сум була виключно визначена судовим рішенням сума відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими в частині, що базою для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України є визначена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року сума боргу у розмірі 210286,56 грн.

Як слідує із наведених позивачем розрахунків заборгованості, позивач суму 3% річних нараховував на суму основного боргу у розмірі 210286,56 грн, а інфляційні втрати на суму, визначену рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у розмірі 602489,53 грн, що включає як суму основного боргу у розмірі 210286,56 грн, так і інші суми, а саме: штрафну складову (неустойку) у розмірі 204074,28 грн, інфляційну складову заборгованості у розмірі 159817,78 грн та 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання за договором позики у розмірі 28310,91 грн.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні помилково погодився із доводами позову в частині визнання обґрунтованим розрахунку суми інфляційних втрат на суму 602489,53 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині визначення періоду нарахування заявлених до стягнення сум колегія апеляційного суду встановила наступне.

Так у позові, який було подано до суду у липні 2017 року, позивачем заявлено до стягнення суми за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 23.12.2015 року по 24.07.2017 року.

Колегія апеляційного суду погоджується із датою початку періоду нарахування спірних сум, оскільки у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 вже були враховані інфляційна складова та 3% річних станом по 22.12.2015 року.

Що стосується кінцевої дати закінчення періоду нарахування заявлених до стягнення сум, то позивач збільшував розмір позовних вимог, збільшуючи період нарахування.

Редакція ч. 2 ст. 31 ЦПК України, що була чинна на час відкриття провадження у цій справі передбачала, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов.

Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 року були внесені зміни до Цивільного процесуального кодексу України шляхом викладення його в новій редакції. Новою редакцією Кодексу, а саме положеннями п. 2 ч. 2 ст. 49 передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до п. 9) Перехідних положень нової редакції ЦПК, що набула чинності 15.12.2017 року передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ураховуючи наведене, позивач за правилами, що вступили в дію після набрання чинності новою редакцією Кодексу, був наділений правом збільшення розміру позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Як слідує із матеріалів справи, у позові позивач просив стягнути інфляційні нарахування та 3% річних за 580 днів за період з 23.12.2015 року по 24.07.2017 року.

Провадження у справі судом було відкрите 09.08.2017 року.

26.10.2017 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог відповідно до правил попередньої редакції ч. 2 ст. 31 ЦПК України, а саме за 678 днів за період з 23.12.2015 року по 30.10.2017 року.

22.12.2017 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог за 731 день за період з 23.12.2015 року по 22.12.2017 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2018 року цивільна справа №753/13488/17 була розподілена на суддю Колесник О.М. у зв`язку з тимчасовим відстороненням від здійснення правосуддя судді Цимбал І.К . Ухвалою від 27.03.2018 року суддя Дарницького районного суду м. Києва Колесник О.М. прийняв позовну заяву до провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 03.05.2018 року.

24.04.2018 року позивач знову подав заяву про збільшення позовних вимог в частині періоду нарахування заявлених до стягнення сум за 833 дні, а саме за період з 23.12.2015 року по 03.05.2018 року, що судом згідно зі змістом протоколу судового засідання від 03.05.2018 року було задоволено та відкладено розгляд справи на 03.12.2018 року.

25.10.2018 року позивачем знову було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині періоду нарахування заявлених до стягнення сум за 1044 дні, а саме за період з 23.12.2015 року по 03.12.2018 року, що судом згідно зі змістом протоколу судового засідання від 03.12.2018 року також було задоволено, про що було постановлено протокольну ухвалу.

Як слідує із змісту доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 не погоджується лише із заявою про збільшення позовних вимог, яка датована 25.10.2018 року, якою нараховані суми станом на 03.12.2018 року, що на її переконання свідчить про використання впливу на суд.. Тобто, стороною позивача завчасно, за місяць до дня розгляду справи проведено розрахунок станом на день ухвалення рішення судом. Відповідний розрахунок завчасно направлений іншій стороні. Сам факт подання заяви щодо наведення розрахунку станом на час розгляду справи в суді, а не на час подання такої заяви, не заборонено та не позбавляє суд права щодо перевірки обґрунтованості періоду та порядку розрахунку заявлених до стягнення сум з урахуванням виконання чи невиконання відповідних грошових зобов`язань. Тому, такі доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах закону.

Інших доводів у підтвердження заперечень проти розгляд судом спору з урахуванням збільшених позовних вимог (наприклад, порушення строків подання заяви про збільшення позовних вимог) апеляційна скарга не містить.

Суд апеляційної інстанції також враховує ту обставину, що сам відповідач, використовуючи своє право на апеляційне оскарження, жодних доводів щодо порушення норм процесуального права в частині прийняття заяви про збільшення позовних вимог не навів.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги, оскільки порушення строків подання заяви про збільшення позовних вимог не є тим порушенням, яке згідно із ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Колегія апеляційного суду також враховує, що апеляційна скарга не містить доводів, які б були підтверджені доказами, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, яким з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто 602 489,53 грн, було виконане повністю чи частково. Відтак, доказів, що на дату винесення рішення у цій справі, а саме 03.12.2018 року, сума простроченого грошового зобов`язання змінилась (зменшилась), матеріали справи не містять.

З урахуванням наведених мотивів підстав для зміни періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України не встановлено.

Оскільки 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем правильно нараховано на суму основного боргу у розмірі 210 286,56 грн, колегія апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції щодо доведеності підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 18044,29 грн. Проте змінює визначений судом першої інстанції розмір інфляційних втрат до розміру 82 210,26 грн, який встановлений за обрахунком суду апеляційної інстанції на суму боргу 210 286,56 грн за період з 23.12.2015 року по 03.12.2018 року. Обчислення проведено за допомогою калькулятора інфляційних втрат на сайті https://calculator.in.ua/inflation.

Загальний розмір інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 100254,55 грн (18044,29 грн+82 210,26 грн). У зв`язку з наведеним, відсутні підстави для задоволення позову у більшому розмірі, що було заявлено у позові.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, в цілому правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, однак помилився під час проведення арифметичних розрахунків, а тому вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення розміру інфляційних втрат, що підлягають до стягнення.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем за розгляд справи в суді першої інстанції судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 002,55 грн.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 була частково задоволена, за рахунок позивача їй підлягає відшкодуванню 1 695,34 грн сплаченого нею судового збору за розгляд апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених вимог.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 грудня 2018 року змінити в частині визначення розміру присудженої до стягнення суми та розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) грошові кошти у сумі 100 254 (сто тисяч двісті п`ятдесят чотири) грн 55 коп., із яких 18 044 (вісімнадцять тисяч сорок чотири) грн 29 коп. сума 3% річних та 82 210 (вісімдесят дві тисячі двісті десять) грн 26 коп. сума інфляційних втрат, 1 002 (одну тисячу дві) грн 55 коп. судового збору за розгляд позовної заяви.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 )1 695 (одну тисячу шістсот дев`яносто п`ять) грн 34 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба