Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3922/23
Провадження № 2-др/711/25/25
17 квітня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Валах А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Яцюка Максима Васильовича про ухвалення додаткового рішення,-
В провадженні суду перебувала на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна в натурі.
1)виділити у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , - наступні приміщення (позначені зеленим кольором на план-схемі Додаток №2 до висновку експерта №18-23 від 12.01.2024): коридор 1-1 площею 12,1кв.м; сходова клітина 4,9кв.м; коридор 1 площею 18,6кв.м; санвузол 2 площею 10,1кв.м; гардероб 3 площею 20,8кв.м; житлова кімната 4 площею 19кв.м; житлова кімната 5 площею 29,8кв.м; житлова кімната 6 площею 20,3кв.м; балкон; 1/2 частини огорожі №2;
2)виділити у власність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , - наступні приміщення (позначені червоним кольором на план-схемі Додаток №2 до висновку експерта №18-23 від 12.01.2024): жила кімната 5 площею 14кв.м; кухня-столова 6-1 площею 54,3кв.м; санвузол 2 площею 6,7кв.м; коридор 1-2 площею 4кв.м; топкова 3 площею 9,2кв.м; гараж; тераса; огорожа №1; 1/2 частини огорожі №2;
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відступ від рівності часток внаслідок поділу між сторонами житлового будинку та земельної ділянки у розмірі 63 344 грн.
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 13 420грн.
10.04.2025 на адресу суду надійшла заява представника позивачки адвокат Яцюк М.В. про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, в якій заявлено вимогу про відшкодування позивачці за рахунок відповідача наступних судових витрат: судовий збір в розмірі 13 420 грн.; витрати на правову допомогу в розмірі 26 000 грн.; витрати з оплати вартості судової експертизи в розмірі 16 000 грн.; поштові витрати в розмірі 85,99 грн.; витрати у зв`язку з отриманням витягу з Державного земельного кадастру в розмірі 153,71 грн. В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що всі судові витрати позивачки слід покласти на відповідача.
17.04.2025 від представника відповідача адвокат Давигора С.А. надійшли заперечення проти заяву представника позивачки про розподіл судових витрат. У такій заяві зазначається, що питання про відшкодування позивачці витрат з оплати судового збору вже вирішено, а витрати у зв`язку з отриманням витягу з ДЗК та направленням поштової кореспонденції не відносяться до судових витрат, а тому і не підлягають відшкодуванню. В частині відшкодування витрат на судову експертизу, то сторона позивача покладається на розсуд суду. В той же час сторона відповідача заперечує проти вимог про відшкодування витрат з оплати правової допомоги в розмірі 26 000грн., посилаючись необґрунтованість таких вимог через відсутність належних доказів фактичного здійснення таких витрат, а також їх відповідності критеріям реальності та розумності.
В судове засідання учасники справи не з`явились, проте представники обох сторін у своїх заявах просили розглянути заяву сторони позивача про відшкодування судових витрат без їх участі.
Дослідивши надані докази на підтвердження розміру понесених сторонами судових витрат суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах пропорційності, змагальності та диспозитивності (ст.ст. 11, 12, 13 ЦПК України).
Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає, зокрема, у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що в силу принципу диспозитивності, якщо сторона відмовляється від здійснення свого права на відшкодування судових витрат за рахунок іншої сторони (заявляє вимогу про відшкодування витрат в меншому розмірі чи просить не відшкодовувати їй відповідні витрати), то у суду відсутні правові підстави для ухвалення рішення про розподіл таких витрат.
В той же час, заявляючи вимогу про відшкодування судових витрат в певному розмірі, саме на сторону, яка заявляє відповідну вимогу, покладається обов`язок надати суду докази розміру таких витрат, які сторона сплатила або має сплатити. Відсутність відповідних доказів, або невідповідність таких доказів вимогам належності, допустимості та достовірності, є підставою для визнання таких вимог необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
За обставинами справи судом встановлено, що під час судового провадження сторони повідомляли суд про понесені ними судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами за наслідком розгляду справи. При цьому в даному судовому провадженні судові витрати сторони позивача складаються із судового збору, сплаченого позивачем, витрат пов`язаних із проведенням судової експертизи, а також витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги та вчиненням процесуальних дій (поштові направлення; подання доказів).
В контексті заперечень сторони відповідача щодо переліку судових витрат, то варто звернути увагу, що відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Враховуючи, що визначені стороною позивача поштові витрати та витрати у зв`язку з отриманням витягу з ДЗК обумовлені необхідністю виконання стороною позивача процесуальних обов`язків, то відповідні витрати відносяться до судових витрат і підлягають розподілу між сторонами на загальних підставах.
В той же час суд зауважує, що постановляючи рішення по суті спору судом вже було вирішено питання щодо розподілу витрат позивачки зі сплати судового збору, а отже вимоги представника позивача про відшкодування таких витрат в порядку постановлення додаткового судового рішення задоволенню не підлягають.
Визначаючи розмір інших судових витрат, які підлягають компенсації позивачці за рахунок відповідача суд виходить з наступного.
Стосовно поштових витрат та витрат на отримання витягу з ДЗК.
Матеріалами справи підтверджується здійснення стороною позивача витрат, пов`язаних з направленням процесуальних документів стороні відповідача в межах суми 85,99 грн. /т. 1 а.с. 17, т. 2 а.с. 29, 85/, а також оплата позивачкою адміністративних послуг з отримання витягу з ДЗК /т. 2 а.с. 123/. В контексті обставин даного судового провадження, беручи до уваги процесуальну необхідність вчинення стороною позивача процесуальних дій щодо надання суду доказів та щодо направлення стороні відповідача відповідних процесуальних документів, то понесені позивачкою поштові витрати в розмірі 85,99 грн. та витрати у зв`язку з отриманням витягу з Державного земельного кадастру в розмірі 153,71 грн. підлягають компенсації за рахунок відповідача в повному обсязі.
Стосовно витрат на оплату послуг експерта.
За матеріалами справи судом встановлено, що за клопотанням сторони позивача у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу за результатом якої експертом було складено висновок №18-23 від 12.01.2024р., складений судовим експертом Печиборщем В.З., і відповідний висновок експерта був використаний судом при ухваленні остаточного рішення по суті спору між сторонами.
Беручи до уваги характер спірних правовідносин, зміст позовних вимог та обставини, які підлягають доведенню при розгляді даної категорії справ, подання стороною позивача такого доказу, як висновок експерта судової будівельно-технічної експертизи для визначення ринкової вартості об`єкту поділу та з`ясування можливості (варіантів) поділу такого об`єкту в натурі у відповідності до розміру ідеальних часток співвласників є необхідним, оскільки відповідні обставини не можуть доказуватись іншими доказами. Отже витрати позивача на оплату послуг експерта є необхідними, а їх розмір 16 000 грн. /квитанція від 20.11.2023р./ відповідає критеріям розумності та співмірності, а відтак такі витрати підлягають розподілу між сторонами в повному обсязі.
В той же час, суд звертає увагу, що в даному випадку спір між сторонами має особливий характер і зумовлений неспроможністю сторін до спільного використання спірного майна на засадах рівності та правомірності законних прав та інтересів обох співвласників. Передумовою вирішення такого спору є з`ясування обставин щодо можливості поділу спірного майна в натурі, а також визначення реальної ринкової вартості такої частки. Об`єктивне встановлення таких обставин можливе лише за результатом проведення будівельно-технічного експертного дослідження, а відтак результати такого дослідження є необхідним доказом для обох сторін навіть у випадку позасудового врегулювання спору.
До того ж суд бере до уваги, що виникнення спору між сторонами обумовлено виключно бажанням позивачки виділити в натурі частку спірного майна, а не протиправними діями відповідача, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про перешкоджання відповідачем у користуванні спірним майном.
За таких обставин, керуючись положеннями ч. 3, 9 ст. 141 ЦПК України, враховуючи зміст спірних правовідносин, обставини, які передували виникненню спору між сторонами, значення справи для сторін, процесуальну поведінку сторін, результат вирішення справи, суд приходить до висновку, що понесені позивачкою витрати з оплати експертизи слід розподілити між сторонами в рівних частинах, оскільки саме такий спосіб розподілу судових витрат відповідатиме засадам пропорційності та справедливості. Таким чином за рахунок відповідача позивачці слід компенсувати 8 000 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судової експертизи.
Стосовно витрат на оплату правової допомоги.
Верховний Суд у постанові від 17.09.2019р. у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивачки на професійну правничу допомогу стороною позивача надано: ордер серії СА №1050749 від 18.04.2023р.; договір про надання правової допомоги №01/27-03-23 від 27.03.2023р. з додатком №1 до такого договору; квитанції від 01.04.2023р. на суму 20 000 грн. та від 19.06.2024р. на суму 10 000 грн. про отримання представником від позивачки в якості оплати його гонорару за таким договором; акт від 28.03.2025р. наданої правової допомоги до договору №01/27-03-23.
Позивачка просила компенсувати їй за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 26 000 грн.
Натомість сторона відповідача заперечувала обґрунтованість розміру витрат позивачки на правову допомогу з підстав їх неспівмірності з реальним розміром таких витрат, а також через неналежне підтвердження реальності таких витрат.
В той же час суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо неналежності реальності відповідних витрат. За своєю сутністю надані стороною позивача квитанції від 01.04.2023р. та від 19.06.2024р. є розпискою про отримання адвокатом оплати вартості його послуг і підтверджують факт розрахунку. Натомість спосіб відповідного розрахунку (готівковий/безготівковий) не має вирішального значення. До того ж визначальним є обґрунтованість розміру таких витрат, а не факт їх сплати, оскільки витрати на правову допомогу підлягають розподілу незалежно від того сплачені вони вже фактично сплачена або підлягають сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ПЦК України). Тож відповідні докази слід оцінювати в комплексі з іншими, якими сторона підтверджує розмір витрат на правову допомогу.
Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В той же час Верховний Суд у від 20.07.2021р. у справі № 922/2604/20 висловив правову позицію, відповідно до якої зменшення розміру витрат на правничу допомогу є не обов`язком, а правом суду. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка просить зменшити відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката в даному судовому провадженні за вчинення наступних процесуальних дій з визначенням витраченого адвокатом часу на їх вчинення (за ставкою 2 000 грн. за годину робочого часу адвоката):
- правова консультація клієнта 1 000 грн., 30хв;
- підготовка та подання позову 3 000 грн., 90хв;
- участь адвоката у судових засіданнях 20 000 грн., 600хв;
- складання процесуальних клопотань та заяв під час судового розгляду 2 000 грн., 60хв.
В той же час слід звернути увагу, що недостатньо необґрунтованою є вимога щодо оплати послуг адвоката за складання процесуальних клопотань та заяв під час судового розгляду, оскільки відповідні заяви та клопотання можуть заявлятись в будь-якій формі (усно або письмово). Будь-яких аргументів щодо виправданості та необхідності подання відповідних заяв та клопотань саме у письмовій формі стороною позивача не надано.
За обставинами судового провадження судом встановлено, що справа перебувала в провадженні суду на розгляді з 22.06.2023р. Для здійснення процесуальних дій судом призначалось 22 судових засідання. Представник позивача фактично брав участь у семи судових засіданнях, а загальна тривалість таких засідань сумарно дорівнює трьом годинам робочого часу.
Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги стосуються поділу майна в натурі і за своєю сутністю не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. В той же час сторона позивача неодноразово змінювала та уточнювала позовні вимоги з метою їх конкретизації та приведення у відповідність до вимог процесуального законодавства, що перешкоджало оперативності розгляду справи.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 26 000 грн. є необґрунтованою, оскільки не співмірна з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно складанням позовної заяви та кількох процесуальних документів, а також участю адвоката у семи судових засіданнях).
За таких обставин, беручи до уваги розмір ціни позову, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивачки на правову допомогу в межах суми 10 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, результат розгляду справи та значення справи для кожної зі сторін.
Таким чином, в порядку розподілу судових витрат за результатом розгляду справи по суті, на підставі ч. 1, 2, 9 ст. 141 ЦПК України в порядку відшкодування судових витрат з відповідача додатково слід стягнути на користь позивачки суму коштів в розмірі 18 239,70 грн., з яких: 10 000грн. витрати на правову допомогу; 8 000 грн. витрати з оплати вартості судової експертизи; 85,99 грн. поштові витрати; 153,71 грн. витрати у зв`язку з отриманням витягу з ДЗК.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.11-13, 81, 82, 133, 137, 141, 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Яцюка Максима Васильовича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Доповнити рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.04.2025 року у справі №711/3922/23 таким абзацом:
Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн., витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 8 000 грн., витрати за отримання витягу із ДЗК в розмірі 153,71 грн., поштові витрати в розмірі 85,99 грн.
Додаткове рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст додаткового рішення складений 24 квітня 2025 року.
Головуючий: В.М. Скляренко