Справа № 495/9989/24
№ провадження 2/495/573/2025
З А О Ч Н Е р і ш е н н я
24 квітня 2025 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої - одноособово судді Прийомової О.Ю.
за участю секретаря Дарій О.М.
Справа № 495/9989/24
позивача - особисто ОСОБА_1
неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород - Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шабівської сільської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Шабівської сільської ради - представника ОСОБА_4
Позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шабівської сільської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стислий виклад позиції позивача.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 228 від 20.05.2009.
З матір`ю дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вони перебували в офіційному шлюбі з 07 вересня 2013 року, згідно свідоцтва про одруження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області.
24 липня 2024 року рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області справа № 495/5873/24 шлюб між ним та відповідачкою було розірвано.
Протягом останніх років сімейного життя ОСОБА_3 перестала приділяти увагу йому та їх дитині.
Вихованням доньки займається він самостійно, піклується про стан її здоров`я, займається вихованням та навчанням.
Мати дитиною не цікавиться, матеріально не забезпечує та не приймає участі у вихованні дитини.
З вказаних вище підстав він і звернувся до суду з даним позовом.
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
08 листопада 2024 року Ухвалою суду позовна заява позивача була залишена без руху.
15 листопада 2024 року Ухвалою суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду.
12 грудня 2024 року Ухвалою суду витребувані докази по справі.
16 січня 2025 року на виконання ухвали суду надійшли витребувані докази.
21 січня 2025 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито з призначенням судового розгляду по сутті.
В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити з мотивів, викладених у позові.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, причина неявки суду не відома.
В судовому засіданні була з`ясована думка неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що проживала з матір`ю за кордоном, потім за її згодою та за своїм бажанням переїхала проживати до батька, не хоче проживати за кордоном, хоче проживати з батьком.
На питання суду пояснила, що мати не заперечує щодо її проживання з батьком.
Представник третьої особи служби у справах дітей Шабівської сільської ради не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача.
Зі згоди позивача, суд ухвалою на місці, перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст ст. 280 - 281 ЦПК України.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, з`ясувавши думку неповнолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного висновку.
При розгляді справи суд враховує вимоги ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У силу положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Судом встановлено, що батьки неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 24 липня 2024 року рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області був розірваний.
В теперішній час разом не проживають.
ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з донькою ОСОБА_2 , 2009 року народження, що підтверджується довідкою Шабівської сільської ради від 13.07.2021. (а.с. 7)
До суду від ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшла відповідь на запит, відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 та на даний час знаходиться у розшуку. (а.с. 35)
До суду від служби у справах дітей Шабівської сільської ради Білгород - Дністровського району надійшло рішення комісії з питань захисту дитини Шабівської сільської ради, відповідно до якого зазначено визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біля батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_1 та встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . (а.с.64-65)
Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду.
З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче.
Факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у мотивувальній частині рішення суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення особи батьківських прав, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини тощо.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.
Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.
Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.
Частиною четвертою статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.
Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків.
При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з положеннями ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Таким чином, у разі виникнення спору між батьками щодо місця проживання дитини та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння.
Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.
Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах.
Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови.
В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою.
Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо.
За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом.
Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.
Наведені норми та встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору, щодо визначення місця проживання дитини до досягнення чотирнадцяти років.
Після досягнення такого віку дитина прийняла рішення проживати з батьком.
Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дитини, проте не може бути прийнятий судом адже як встановлено вище спору між сторонами немає, дитина самостійно визначила місце проживання з позивачем.
Більше того законом не передбачене вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років.
На час звернення з позовом до суду неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла 15 - річного віку.
Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору, дитина з малолітнього віку проживала з матір`ю й після досягнення чотирнадцяти років вирішила проживати з батьком за власною волею без примусу.
Наведеними нормами ст.ст. 141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років.
Тобто у позивача відсутнє право визначати місце проживання такої дитини, відповідно він не має порушеного права.
Більше того між сторонами немає спору, щодо визначення місця проживання дитини.
За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі суд дійшов висновку, що право позивача не було порушене, а тому немає підстав у застосуванні заходів судового захисту.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України.
У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді першої інстанції йому виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення.
Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно було відмовити.
Таким чином, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у відповідності до вимог чинного законодавства та застосування його до фактичних обставин справи, з урахуванням висновків ВС, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шабівської сільської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 19, 141, 161 СК України, ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 83, 133, 141, 263, 264, 265, 280-281, 354 ЦПК України, суд,
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шабівської сільської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: служба у справах дітей Шабівської сільської ради, адреса: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Шабо, вулиця Центральна, 63, .

Повний текст рішення складений 24 квітня 2025 року.

Суддя: