ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3219/25 Справа № 176/2803/24 Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Кошари О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року на території України

за апеляційною скаргою Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Жовтоводського відділу Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року на території України. Визначивши заінтересованою особою Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. В обґрунтування заяви вказала про те, що вона народилася в м.Орджонікідзе Нікопольського району Дніпропетровської області. 22 листопада 1983 року уклала шлюб із ОСОБА_2 , шлюб зареєстрований Знаменським відділом РАЦС Кіровоградської області. З 03 липня 2010 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 06 серпня 2010 року отримала паспорт громадянина України. 26 травня 2017 року отримала Картку платника податків та їй було присвоєно РНОКПП НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та її чоловіка ОСОБА_2 народилася донька - ОСОБА_3 . Скільки себе пам`ятає заявниця вона проживала та працювала на території України, більшість часу прожила на території Запорізької області. 02 жовтня 2024 року вона отримала відповідь (відмову) від Жовтоводського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області на своє звернення стосовно оформлення паспорта громадянина України вперше після досягнення 18-річного віку своїй доньці - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому просило суд ухвалити рішення, яким встановити факту її постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року на території України.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року заяву задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 24 серпня 1991 року на території України. Вирішено питання відносно судових витрат.

В апеляційній скарзі Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Жовтоводського відділу Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявницею не доведено належними та допустимими доказами факту свого проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Покази свідків не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

09 березня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Сербін Б.О. надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що докази того, що ОСОБА_1 виїжджала за межі України відсутні. Покази свідків свідчить про те, що ОСОБА_1 проживала на території України.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 06 серпня 2010 року Василівським РВ ГУМВС України в Запорізькій області, заявниця ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Орджонікідзе Нікопольського району Дніпропетровської області та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 03 липня 2010 року.

Згідно картки платника податків ОСОБА_1 , була зареєстрована в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків 25 травня 2017 року за № НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , виданого Знаменівською селищною радою Кіровоградської області 22 листопада 1983 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб 22 листопада 1983 року, актовий запис №58. Після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого Тернівським відділом ДРАЦС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 10 серпня 2024 року, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Маріуполь Донецької області, актовий запис про народження №06. Її батьками у свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В судовому засіданні заявницею було надано копії свідоцтв про народження її дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка народилась в м.Кривий Ріг, Дніпропетровської області, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який народився у м.Знам`янці Кіровоградської області, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка народилась в м.Іллічівському, Першотравневого району, Донецької області. Матір`ю зазначених осіб є ОСОБА_1 .

Згідно Довідки від 19 травня 2023 року № 1217- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідно до медичного свідоцтва про народження №709 від 29 травня 2020 року у громадянки ОСОБА_3 яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в КНП «Криворізька міська лікарня №7» Криворізької міської ради» народилась дівчинка 29 травня 2020 року.

Заявниця ОСОБА_1 21 вересня 2024 року звернулась до Жовтоводського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області стосовно оформлення паспорта громадянина України вперше після досягнення 18-річного віку її донці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Листом №1223-994/1223-24 від 02 жовтня 2024 року Жовтоводським відділом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 було повідомлено, що їй необхідно надати документи, які б підтверджували факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року батьків ОСОБА_3 .

Також судом заслухано покази свідків.

Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив з того, що заявником ОСОБА_1 , яка є громадянкою України, на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, а саме покази свідків, відомості про місце народження її дітей, які народились до ІНФОРМАЦІЯ_8 на території України, її одруження на території України, що у сукупності свідчать про постійне проживання ОСОБА_1 на території України на час проголошення незалежності України. При цьому відомостей про те, що заявниця залишала територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справ не містять.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Звертаючись до суду, заявниця ОСОБА_1 посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просила суд встановити факт її постійного проживання на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року для можливості отримання паспорту її донькою ОСОБА_3 .

Цей факт має значення для встановлення належності заявниці до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України її донькою.

Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особина зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявниця наголошувала на тому, що вона все своє життя проживала на території України та станом на 24 серпня 1991 року зокрема.

Втім усі надані заявницею докази не є безспірними доказами підтвердження факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Покази свідків не можуть бути прийняті як доказ постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Так майже всі свідки є дітьми заявниці, втім жодних доказів саме постійного поживання їх матері станом на 24 серпня 1991 року на території України вони не надали.

Задовольняючи заяву, судом першої інстанції, не було враховано вищевказані обставини, у зв`язку з чим суд дійшов до передчасних висновків про доведеність факту проживання заявниці станом на 24 серпня 1991 року на території України, а тому, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області судовий збір в розмірі 908,40 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Жовтоводського відділу Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року на території Україну - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () судовий збір в розмірі 908,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступну та резолютивну частини проголошено 23 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2025 року.

Судді: