Справа № 302/441/25
Номер рядка звіту 61
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Готри В. Ю., за участю секретаря судового засідання Царь О. В., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні матеріали цивільної за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Гренджа Вікторія Юріївна, до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

у с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Гренджа В. Ю., звернувся до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка по батьківській лінії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується відповідним свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 .

Зазначав, що після смерті його тітки відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме: - право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Перемога» розміром 1,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на яке ОСОБА_2 мала право за життя згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0083158; - земельну ділянку загальною площею 0,5038 га, яка розташована на території колишньої Лісковецької сільської ради в урочищі «Біля хати», виділена ОСОБА_2 на підставі рішення Лісковецької сільської ради народних депутатів VII сесії ХХІІ скликання від 23.02.1996, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010179, виданого Лісковецькою сільською радою народних депутатів 20.01.1998.

Згідно здовідкою Лісковецького старостинського округу Хустського району Закарпатської області від 30.08.2024 за № 257, то на час смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та була постійною мешканкою АДРЕСА_1 , разом із нею до дня її смерті в зазначеному будинку постійно проживав лише він як її племінник, але не був зареєстрований.

Зауважував і те, що організацію поховання ОСОБА_2 та всі витрати пов`язані з її похованням він узяв на себе як єдиний найближчий родич померлої, що підтверджується довідкою виданою Лісковецьким старостинським округом Міжгірської селищної ради від 30.08.2024 за № 256. При цьому за життя ОСОБА_2 одружена не була та дітей не мала, вважалась одинокою особою.

Звертав увагу, що 27.03.1998 ОСОБА_2 на випадок своєї смерті склала заповіт, який було посвідчено секретарем Лісковецької сільської ради, та за змістом якого вона заповіла йому все своє майно. Перший примірник заповіту, який було видано самій спадкодавиці ОСОБА_2 , зберігався у позивача ОСОБА_1 , але такий було знищено вогнем внаслідок пожежі, яка сталася 27.01.2012 в його будинку, що підтверджується довідкою № 28 від 01.02.2012 Управління держтехногенбезпеки України у Закарпатській області. Другий примірник заповіту, який мав зберігатися в архіві Лісковецького старостинського округу відсутній, що підтверджується довідкою за № 268 від 01.10.2024. За наведених обставин він не може підтвердити зміст заповітного розпорядження ОСОБА_2 , яке було складено на його користь.

Указував і на те, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.12.2024 у справі № 302/1520/24 його позовом до Міжгірської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно було задоволено повністю та визнано за ним право на земельну частку (пай) на території колишнього КСП «Перемога» розміром 1,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0083158 від 13.06.1997, який виданий на ім`я ОСОБА_2 , мешканки АДРЕСА_2 , на підставі рішення Міжгірської райдержадміністрації від 11.06.1997 № 289, та зареєстрований 20.05.1999 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 407, в порядку спадкування за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 тітки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєв Ю. М. відмовив йому у відкритті спадщини до майна померлої тітки ОСОБА_2 та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, незважаючи на рішення суду, що набрало законної сили, з тих підстав, що він як племінник померлої не відноситься до спадкоємців першої чи другої черги спадкування за законом, не перебував на утриманні спадкодавця, рішенням суду не було встановлено його як спадкоємцем за законом як особи, що перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Заповіт, який би підтверджував у нього виникнення права на спадкування за заповітом утрачено, а тому для вирішення питання спадкування за майном померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 рекомендував повторно звернутися до суду за захистом спадкового права.

Ці обставини і стали підставою для її звернення до суду з даним позовом із метою захисту своїх порушених спадкових прав.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним у порядку спадкування за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 тітки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку в урочищі «Біля хати» площею 0,5038 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010179, виданого 20.01.1998 на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 75.

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2025 року відкрито провадження у справі за цим позовом ОСОБА_1 у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.34, 35).

Своїм правом подати відзив на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася.

У підготовче засідання позивач ОСОБА_1 та його представниця- адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання були належним чином повідомлені. Водночас представниця позивача ОСОБА_1 адвокатка Гренджа В.Ю. подала до суду 15.04.2025 заяву, в якій вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.44).

Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Печкан В. В. у підготовче засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 11.04.2025 заяву, в якій зазначила, що Міжгірська селищна рада позовні вимоги ОСОБА_1 визнає повністю і не заперечує щодо їх задоволення, а також просила суд розглянути дану справу за відсутності представника цієї селищної ради за наявними у справі матеріалами (а.с.40-43).

За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 , виданим Міжгірським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 06.06.2024 за актовим записом № 2 (а.с.8).

Листом приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 20.03.2025 за вих. № 68/01-16 відмовлено позивачу ОСОБА_1 у заведені спадкової справи щодо майна померлої тітки ОСОБА_2 і видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивач не відноситься до спадкоємців першої чи другої черги спадкування за законом, ним не подано документів про доведення факту перебування на утриманні, не надано заповіт, який би підтверджував виникнення права на спадкування за заповітом, та рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.12.2024 у справі № 302/1520/24 не встановлено його спадкоємцем за законом як особи, що перебувала на утриманні померлої не менше одного року до її смерті (а.с.9).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 20.03.2025 за № 80529585 приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М. інформація про видачу свідоцтва про право на спадщину за спадкодавцем ОСОБА_2 відсутня (а.с.10).

Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 01.10.2024 за № 78555425, виданою приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М., то є наявною інформація про чинний заповіт, складений ОСОБА_2 27.03.1998 і посвідчений Лісковецькою сільською радою Міжгірського району Закарпатської області (а.с.11).

Із довідки Лісковецького старостинського округу Міжгірської селищної ради від 01.10.2024 за №268 вбачається, що другий примірник заповіту про спадщину згідно з книгою запису нотаріальних дій громадянки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та була зареєстрована і проживала у АДРЕСА_3 , в архіві Лісковецького старостинського округу відсутній (а.с.12).

Із довідки цього ж старостинського округу від 30.08.2024 за № 257 слідує, що на день смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та яка була зареєстрована і проживала у АДРЕСА_3 , разом із нею до дня її смерті в зазначеному будинку постійно проживав її племінник, але не був зареєстрований, а саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /позивач/ (а.с.15).

Із довідки цього ж старостинського округу від 30.08.2024 за № 256 вбачається, що ОСОБА_1 , 1962 р. н., проводив похорон своєї тітки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки АДРЕСА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та взяв на себе всі витрати пов`язані з обрядом поховання (а.с.16).

З довідки Міжгірського районного відділу Управління Держтехногенбезпеки України у Закарпатській області від 01.02.2012 за №28 видно, що Міжгірський районний відділ даного Управління підтверджує факт виникнення пожежі, яка сталася 27.01.2012 в новобудові житловому будинку з гаражем за адресою: АДРЕСА_4 , що належить громадянину ОСОБА_1 на праві приватної власності. Внаслідок пожежі вогнем знищено новобудову житлового будинку на всій площі та домашнє майно (а.с.14).

Як видно з архівної довідки від 15.04.2013 року за № 2912/01-20, виданої державним архівом Закарпатської області, ОСОБА_3 (так в документі) народився ІНФОРМАЦІЯ_5 (так в документі) 1923 року, про що в книгу реєстрації актів про народження с. Лісковець Міжгірського району внесено відповідний запис № 10 від 6 березня 1923 року. Місце народження - с. Лісковець Міжгірського району. Батько- ОСОБА_4 , а мати ОСОБА_5 (а.с.17).

Як видно з архівної довідки від 28.05.2024 року за № Б-888/01-17, виданої державним архівом Закарпатської області, ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що в церковну книгу греко-католицької громади с. Лісковець Міжгірського (тепер Хустського) району внесено відповідний запис № 39 від 21 грудня 1919 року: Місце народження - с. Лісковець Міжгірського (тепер Хустського) району. Батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_5 (а.с.18).

Зі свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 вбачається, що його батьком є ОСОБА_8 , а матір`ю - ОСОБА_2 (а.с.19).

Із Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №010179 від 20.01.1998 видно, що на підставі рішення Лісковецької сільської ради від 23.02.1996 ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5038 га, яка розташована на території Лісковецької сільської ради для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, про що в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю зареєстровано цей акт за № 75 (а.с.20).

З довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості видно, що вартість земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_3 , площею 0,5038 га, становить 79 512,82 гривень (а.с.22, 23).

Відповідно до рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.12.2024 у справі № 302/1520/24, яке набрало 07.01.2025 законної сили, за позивачем ОСОБА_1 визнано право на земельну частку (пай) на території колишнього КСП «Перемога», розміром 1,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0083158 від 13.06.1997, який виданий на ім`я ОСОБА_2 , мешканки АДРЕСА_2 , на підставі рішення Міжгірської райдержадміністрації від 11.06.1997 № 289, та зареєстрований 20.05.1999 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 407, в порядку спадкування за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 тітки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.25-29).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як регламентують пункти 4, 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За положеннями ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту.

Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

За приписами пункту «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Суд констатує, що тітка позивача ОСОБА_2 , 1919 р. н., на випадок своєї смерті склала заповіт, який посвідчений 27.03.1998 у Лісковецькій сільраді Міжгірського району Закарпатської області та зареєстрований за № 50, цей заповіт незмінений та нескасований, проте другий примірник цього заповіту, згідно з книги запису нотаріальних дій, в архіві Лісковецького старостинського округу відсутній, а перший знищений унаслідок пожежі, відтак установити зміст зазначеного заповіту наразі не є можливим через утрату примірника такого, при цьому в нотаріальному порядку позивач не в змозі оформити свої спадкові права та відповідач не подавав заяв про визнання спадщини за майном померлої ОСОБА_2 відумерлою, а навпаки визнав позов. Водночас, як установлено матеріалами справи, позивач фактично проживав разом зі своєю тіткою ОСОБА_2 до дня її смерті, тобто фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, а також поніс витрати на обряд її поховання та інших спадкоємців немає, а протилежне матеріали справи не містять. До того ж ці ж самі обставини встановлені і рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.12.2024 у справі № 302/1520/24, яке набрало законної сили.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII).

Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на визнання позову відповідачем, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу, а відтак позов підлягає до задоволення повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічне положення закріплено і в ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

З огляду на те, що розгляд справи по суті ще не розпочато та відповідач визнав позов, а відтак підлягає поверненню з державного бюджету позивачу 50% сплаченого ним судового збору при поданні до суду позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн (а.с.1), що становить 605,60 гривень.

Керуючись статтями 76-81, 89, 142, 200, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Гренджа Вікторія Юріївна, до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у порядку спадкування за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 тітки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку в урочищі «Біля хати» площею 0,5038 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010179, виданого 20.01.1998 на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 75.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з державного бюджету 50% судового збору із суми 1 211,20 грн, сплаченого ним при поданні позовної заяви до суду згідно з платіжної інструкції № 0.0..1 від 27.03.2025, а саме в розмірі 605(шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 29 квітня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області, місце знаходження: вул. Шевченка, 97, селище Міжгір?я Хустського району Закарпатської області, ідентифікаційний код в ЄРДПОУ 04350910.

Суддя В. Ю. Готра