Справа № 444/1601/24
Провадження № 2/444/113/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Мікула В. Є.

секретар судового засідання Садова І.З.

за участю:

позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р., про визнання права власності на майно за заповітом після смерті ОСОБА_5 та справу за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р., про визнання права власності на майно за заповітом після смерті ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права приватної власності на майно за заповітом після смерті ОСОБА_5 , в якому просила, визнати за нею право особистої приватної власності в частці 1/1 на:

-земельну ділянку площею 0.1361 га за кадастровим номером :01:003:0062 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №050991 від 13.07.1999 р.;

-земельну ділянку площею 0,7411 га без кадастрового номеру згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28.12.2001 р.;

-автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 .

Заявою від 14.11.2024 р. ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги в частині права власності на автомобіль, а саме просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 право приватної власності в частці 1/2 на автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 .

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , які підтримав її представник, зазначила, що її батько ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя, а саме 10.05.2022 р. склав заповіт відповідно до якого у випадок його смерті заповів їй усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що за законом він буде мати право.

Заповіт 10.05.2022 р. зареєстровано приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. у відповідному реєстрі за № 642.

ОСОБА_5 на момент смерті в частці 1/1 належало майно:

-земельна ділянка площею 0.1361 га. за кадастровим номером :01:003:0062 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №050991 від 13.07.1999 р.;

-земельна ділянка площею 0,7411 га. без кадастрового номеру згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28.12.2001 р.;

-автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , об?ємом двигуна 1995 см.куб., що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру МВС №4650 за вих.№31/28-4650-82 від 15.02.2024 р.

Після смерті ОСОБА_5 вона у шестимісячний строк звернулась до приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але нотаріусом в задоволенні заяви їй було відмовлено.

Даною відмовою порушено її конституційне право власності.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 та її представник адвокат Вольський А.Б. підтримали.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 та її представник адвокат Чліянц А.А. заперечили.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання права приватної власності на майно після смерті ОСОБА_5 , в якому просила:

1.Визнати приватною спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 :

- автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 ;

- будинок АДРЕСА_1 ;

2.визнати за нею право особистої приватної власності в частці на:

- автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 ;

- будинок АДРЕСА_1 ;

3. Визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 (обов?язкова частка) на:

- 1/12 автомобіля марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 ;

-1/12 будинку АДРЕСА_1 ;

-1/6 земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_1 з кадастровим номером 622783200:01:003:0062;

-1/6 земельної ділянки без кадастрового номеру згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28.12.2001 р.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_3 , які підтримала її представник, зазначила, що вона з 1981 року до 15.04.2023 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі із померлим ОСОБА_5 який на момент смерті розірваним не був.

На день смерті ОСОБА_5 володів:

-земельною ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_1 з кадастровим номером 622783200:01:003:0062;

-земельною ділянкою без кадастрового номеру згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28.12.2001 р.;

-автомобілем марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 .

Виходячи із норм ст. 22 втратившого чинність Кодексу про шлюб і сім?ю України, ч.1 ст. 60, ст. 63 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно у вигляді автомобіля марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , та будинку під АДРЕСА_1 , слід віднести до майна, яке набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за час подружжя, а тому його необхідно вважати спільним сумісним майном подружжя.

У відповідності до ст. 1241 Цивільного кодексу України, ч. 3 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» вона, ОСОБА_3 , будучи непрацездатною особою, виходячи з того, що вона на момент смерті ОСОБА_5 досягла шістдесятирічного віку, вважається непрацездатною вдовою та спадкує майно незалежно від наявності заповіту та у визначеному законом розмірі (як обов?язкову частку).

Під час розгляду справи ОСОБА_3 та її представник адвокат Чліянц А.А. підтримали.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 та її представник адвокат Вольський А.Б. заперечили, окрім факту спільної сумісної власності подружжя майна у вигляді автомобіля марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 .

Позивачу та відповідачу надано можливість скористатись правом подання до суду відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а також щодо можливості сторонами подачі доказів.

Сторони справи даними правами скористались частково. Обмежень з цього приводу зі сторони суду не вчинялось.

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 17.03.2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

При розгляді справи по суті усі, без виключення учасники скористались правом надання пояснень, постановки запитань, тощо.

У ході розгляду справи судом виходячи із змісту заяв по суті, письмових доказів, пояснень свідка встановлено наступне.

Спадкодавець ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 1981 р. по день смерті ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 .

За життя, а саме 10.05.2022 р. ОСОБА_5 склав заповіт відповідно до якого у випадок його смерті заповів своїй дочці ОСОБА_1 усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що за законом він буде мати право.

Даний заповіт 10.05.2022 р. зареєстровано приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. у відповідному реєстрі за №642.

На день смерті у приватній власності ОСОБА_5 перебували:

-земельна ділянка площею 0.1361 га. за кадастровим номером :01:003:0062 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №050991 від 13.07.1999 р.;

-земельна ділянка площею 0,7411 га. без кадастрового номеру згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28.12.2001 р.;

-автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , об?ємом двигуна 1995 см.куб., який був зареєстрований померлим ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 протягом шести місяців після смерті ОСОБА_5 з приводу прийняття спадщини звертались до приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. За результатами звернень отримали відмови.

Описані факти сторонами під час розгляду справи не заперечувались, а тому судом вважаються доведеними і доказуванню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині визнання майна у вигляді автомобіля марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , об?ємом двигуна 1995 см.куб., спільною сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. О б`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , об?ємом двигуна 1995 см.куб., був зареєстрований померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто під час шлюбу з ОСОБА_3 .

Оскільки автомобіль був зареєстрований на померлого за час його перебування у шлюбі, автомобіль є спільної сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . З урахуванням відсутності договірних відносин, автомобіль є спільної сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних частках.

Під дачі пояснень ОСОБА_1 та її представник адвокат Вольський А.Б. не заперечили з цього приводи та, окрім цього пояснили, що саме у зв?язку з цим було пов?язане уточнення позовних вимог.

Щодо наявності обов?язкової частки у спадкуванні ОСОБА_3 , визначеної ст. 1241 ЦК України, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 1241 ЦК України правом обов?язкової частки у спадщині користується непрацездатна вдова.

Тлумачення виразу «непрацездатна вдова» у законодавстві України не визначено.

За таких обставин необхідно користуватись загальноприйнятими нормами, що визначені статтею 1 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до даної статті непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв?язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Оскільки ОСОБА_3 непрацездатність обгрунтовує виключно посиланням на наявний у неї на день смерті спадкодавця шістдесятирічний вік, суд в даному випадку приходить до переконання про застосування, поряд із вищезазначеною статтею першою, статті 26 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якоїособи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення певного віку та за наявності певного страхового стажу.

У даному випадку вік та трудовий стаж є нероздільними. Підтвердженням цього є той факт, що право на призначення пенсії виникає при різних поєднаннях віку та здобутого трудового стажу.

На день смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_3 досягла лише мінімального віку який дає право на призначення пенсії. Достатнього страхового стажу, який би дав їй право на отримання пенсії при такому віці, вона протягом життя не здобула.

За таких обставин ОСОБА_3 на день смерті ОСОБА_5 , виходячи з наявного в неї трудового стажу, не досягла встановленого Законом України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» віку, що дає право на призначення пенсії за віком. Відтак пенсії вона ні в той час, ні в теперішній час не отримувала та не отримує.

Посилання ОСОБА_3 на ч. 3 ст. 75 СК України є невірним так як дана норма є спеціалізованою (міститься в главі 9 «Права та обов?язки подружжя по утриманню») та застосовується лише при житті подружжя і виключно щодо утримання одним з подружжя іншого з подружжя.

Окрім цього дана стаття непрацездатність особи відображає з посиланням на Закон України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» - «непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом», про що судом описано вище.

За таких обставин ОСОБА_3 на день смерті ОСОБА_5 не перебувала в статусі «непрацездатної особи» у розумінні ст.1241 ЦК України.

Щодо будинку під АДРЕСА_1 .

Позивач у зустрічній позовній заяві, обгрунтовуючи з цього приводу свою позицію, зазначає, що будинок був побудований у 1994 році. Що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був прийнятий 01 липня 2004 року, визнається право власності на нерухоме майно якщо воно було юридично оформлене відповідно до законодавства яке діяло до видання цього Закону.

А саме, що реєстрація права власності на будинок виникла на підставі:

1.Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 р. (втратила чинність 13.12.1995 р.);

2.Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України №7/5 від 07.02.2002 р.;

3.Цивільного кодексу УРСР;

4.Закону України «Про власність»;

5.інших відомчих документів, що регулювали порядок вчинення нотаріальних дій та статистичного обліку.

Як наслідок позивач, посилаючись на записи облікової картки Погосподарської книги, а також на витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (розпочато 24.11.2022 р., статус документа «Діючий»), констатує факт набуття у 1994 році померлим права власності на будинок.

З урахуванням того, що відповідачем інших доказів набуття померлим ОСОБА_5 права власності на будинок, а також документації, що дає право на початок проведення будівництва будинку чи його завершення, суду не представлено, суд виходить з наступного.

Згідно приписів статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналізом даних норм можливо дійти до висновку, що самочинно збудоване нерухоме майно не породжує на нього права власності, а тому не може бути включеним до спадкової маси.

Дана правова позиція знайшла своє підтвердження в Постанові Верховного Суду України від 09.03.2023 р. у справі № 127/28862/21, зокрема в тому, що за змістом статей 316 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364 367 ЦК України.

Продовжуючи слід зазначити, що згідно ст. 105 діючого станом на 1994 рік ЦК УРСР (втрата чинності 01.01.2004 р.) г ромадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

Пунктом 27 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 р. (втратила чинність 13.12.1995 р.), визначено, що після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності.

Додатком 2 до даної Інструкції визначено форму Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок.

Щодо Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України №7/5 від 07.02.2002 р., на яке посилається представник позивача за зустрічним позовом в частині набуття спадкодавцем права власності на будинок.

Відповідно до п. 1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України №7/5 від 07.02.2002 р. державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно у вигляді житлових будинків, квартир, будівель, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо.

Пунктом 1.6 цього Тимчасового положення визначено, що державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до досліджених у суді документів - витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, померлий ОСОБА_5 звернувся до компетентного органу з питанням реєстрації будинку лише у листопаді 2022 році. Дана процедура до сьогоднішнього дня не завершена, про що свідчить запис у витязі «Діючий».

Щодо посилання представника позивача на записи про об?єкт 1 типу в обліковій картці Погосподарської книги як констатацію реєстрації будинку та визнання на нього права власності.

Відповідно до пунктів 1, 8 Розділу I «Загальні положення» Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державної служби статистики України №56 від 11.04.2016 р., погосподарський облік, як вид первинного обліку, передбачений для накопичення і систематизації відомостей, які збирають сільські, селищні, міські ради територіальних громад по кожному з розташованих на їхній території населених пунктів і які є необхідними для проведення державних статистичних спостережень. Основними інформаційними джерелами погосподарського обліку є, в тому числі, усні повідомлення, заяви громадян.

Пунктом 2 розділу III «Включення об?єкта до погосподарського обліку » цієї Інструкції визначено, що об?єкт першого типу - домогосподарство з реєстрацією місця проживання на території населеного пункту - включають до погосподарського обліку за фактом реєстрації місця проживання його членів (або хоча б одного з його членів) на території населеного пункту.

Пунктами 2, 4 Розділу VI Порядок складання форми № 1 «Облікова картка об?єкта погосподарського обліку» визначено, що усі записи у формі № 1 роблять на основі інформації, отриманої під час відвідування об?єкта ПГО шляхом опитування особи, що відповідає за нього, з використанням за потреби відповідних підтверджувальних документів, якщо інше не передбачено цією Інструкцією. Облікові картки по кожному населеному пункту об?єднують в погосподарську книгу.

Тобто, ведення Погосподарської книги це є вид статистичного обліку, а не реєстрація права приватної власності на об?єкт нерухомості.

Таким чином з урахуванням того, що суду не надано і судом не досліджено доказів щодо законності початку будівельних робіт на будинок, щодо офіційного оформленого завершення будівельних робіт, доказів щодо реєстрації права власності у визначеному законодавцем порядку, слід прийти до висновку, що будинок під АДРЕСА_1 є самовільним будівництвом, а від-так, як об?єкт нерухомості (будинок) не включається в спадкову масу після смерті ОСОБА_5 .

Щодо посилання ОСОБА_1 та її представника на частини 3, 5, 6 ст. 1224 ЦК України відповідно до яких не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов?язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов?язкову частку у спадщині.

Дослідженими в суді доказами і поясненнями учасників справи судом не встановлено фактуухилення ОСОБА_3 від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_5 , який через тяжку хворобу був у безпорадному стані.

Відповідно до ст.8 Конституції України гарантується звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У ході судового розгляду досліджено платіжні квитанції про сплату ОСОБА_1 судового збору за подання до суду заяви майнового характеру на суму 5961,71 грн.

У ході судового розгляду досліджено платіжні квитанції про сплату ОСОБА_1 судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову на суму 605,60 грн.

Окрім цього судом враховується вартість оплати суми 2400,00 грн. послуг евакуатора затрачених ОСОБА_1 , на доставку до місця тимчасового зберігання автомобіля марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , на виконання ухвали суду про забезпечення позову, що підтверджується договором №21 від 05.03.2025 р. укладеним між ОСОБА_1 та ТзОВ «Жовкваелектромонтаж» та рахунком на оплату №19 від 05.03.2025 р.

Також, судом враховується вартість тимчасового зберігання автомобіля марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , у ФОП « ОСОБА_6 » (р/р НОМЕР_3 , МФО 305299 в АТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ ), на виконання ухвали суду про забезпечення позову, що підтверджується договором укладеним 05.03.2025 р. між ОСОБА_1 та ФОП « ОСОБА_6 ».

Щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об?єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов?язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

У рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» «East/West Alliance Limited v. Ukraine», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» «Baryshevsky v. Ukraine» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об?єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 р. у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 р. у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 р. у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 р. у справі № 753/1203/18, від 02.06.2022 р. у справі № 15/8/203/20, постанові Верховного Суду України від 09.03.2023 р. у справі № 127/28862/21.

Даним судовим розглядом встановлено, що 12.03.2024 р. між ОСОБА_1 та адвокатом Вольським А.Б. укладено договір про надання правової допомоги відповідно до якого 12.03.2024 р. виданий ордер на надання правової допомоги № 1267718.

Згідно з актом виконаних робіт від 07.04.2025 р. №1 адвокат надав, а клієнт отримав правову допомогу та сплатив за неї гонорар адвокату на загальну суму 54 900,00 грн. В акті відображено перелік послуг наданих адвокатом та конкретну суму за кожну з них.

Представник ОСОБА_3 адвокат Чліянц А.А. заперечила проти задоволення стягнення витрат на правову допомогу вцілому, обгрунтовуючи тим, що така вимога в позовній заяві ОСОБА_1 заявленою не була. ОСОБА_3 підтримала позицію адвоката Чліянц А.А.

Позиція ОСОБА_3 та її представника адвоката Чліянц А.А. спростовується пунктом 3 прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 у якій остання зазначили «Судові витрати покласти на відповідача».

Поряд з цим з урахуванням річної тривалості справи, складності справи, обсягу наданих послуг та затраченого часу адвокатом, суд вбачає неспівмірність

критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом позову.

З урахуванням такого суд вважає що співмірність критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у суді, становить 54 900, 00 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача , у разі відмови в позові - на позивача , у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У справі за зустрічним позовом, ОСОБА_1 до початку розгляду справи по суті визнала позов ОСОБА_3 в частині визнання за нею права особистої приватної власності в частці 1/2 на автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 не визнала.

Керуючись стапттями 3, 5, 6, 15, 1224, 1241 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 5, 13, 81, 137, 141, 142, 321 Цивільного процесуального кодексу України, суд ,-

УХВАЛИВ:

1.Позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про визнання права приватної власності на майно за заповітом після смерті ОСОБА_5 задоволити.

2.Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право особистої приватної власності в частці 1/1 на:

-земельну ділянку площею 0.1361 га за кадастровим номером :01:003:0062 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №050991 від 13.07.1999 р.;

-земельну ділянку площею 0,7411 га без кадастрового номеру згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28.12.2001 р.

3.Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право особистої приватної власності в частці 1/2 на автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 .

4.Позовну заяву ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про визнання права приватної власності на майно задоволити частково.

5.Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право особистої приватної власності в частці 1/2 на автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 . В інших позовних вимогах відмовити.

6.Судові витрати покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом зобов?язання її сплатити на користиь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 :

-судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у сумі 5961,71 грн. та за подання до суду заяви про забезпечення позову у сумі 605,60 грн., а в загальному у сумі 6567,31;

-судові витрати пов`язані з розглядом справи: витрати на доставку автомобіля на тимчасове зберігання на суму 2400,00 грн., а також у вигляді зберігання автомобіля згідно умов укладеного 05.03.2025 року договору між ОСОБА_1 та ФОП « ОСОБА_6 »;

-судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги на суму 54900, 00 грн.

7.Ухвалу про забезпечення позову від 17.02.2025 р. вважати чинною до набрання рішення в справі законної сили.

Копію ухвали направити учасникам справи - для відома.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається упродовж тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 07 квітня 2025 року.

Суддя: Мікула В. Є.