Справа № 577/1287/25
Провадження № 2/577/646/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка В.О

за участю секретаря

судового засідання Цуканової О.В.

адвоката Прокоп`євої М.А.

позивача ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Конотопської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись до суду з вищевказаним позовом ОСОБА_1 просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обгрунтовуючи вимоги представник позивача адвокат Прокоп`єва М.А. вказала, що за рішенням суду від 30.10.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, а малолітній син ОСОБА_4 залишений проживати з батьком.

Дитина офіційно зареєстрована в АДРЕСА_1 , хоча з народження і по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

У березні 2024 року відповідачка покинула сім`ю, залишивши малолітнього сина на тата, і переїхала проживати до своїх батьків у АДРЕСА_1 . Саме з цього часу ОСОБА_4 фактично перебуває на вихованні та утримання позивача. Мати дитини жодної участі у вихованні та матеріальному забезпеченні малолітнього сина не приймає, навіть не спілкується, утворила нову сім`ю і проживає окремо.

Позивач ОСОБА_1 також додав, що встановлення вказаного факту в судовому порядку необхідно для захисту і реалізації законних прав та інтересів малолітньої дитини, а також його прав, як батька і можливого позбавлення у подальшому батьківських прав матері, якщо остання не змінить ставлення до дитини. При цьому навів випадок коли потрібна була згода матері для виїзду сина на змагання, а вона переховувалася та навмисно не давала такої згоди.

Відповідач ОСОБА_2 подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, вимоги визнає, зазначивши, що дійсно батько самостійно виховує їхнього сина, оскільки вона має намір укласти шлюб з іншим чоловіком і не в змозі доглядати за сином (а.с.18).

Слід зазначити, що про день і час розгляду справи ОСОБА_2 була повідомлена завчасно, проте не з`явилася, поважність причин неявки не сповістила, що свідчить про байдуже ставлення до наслідків розгляду справи.

Представник органу опіки та піклування Конотопського міськвиконкому Дем`яненко А.О. звернулася із заявою про розгляд справи за її відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с. 22).

Суд, вислухавши сторону позивача, свідків, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про задоволення вимог виходячи із такого.

Згідно Свідоцтва про народження батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.3).

За рішенням Конотопського міськрайонного суду від 30.10.2024 року шлюб між сторонами був розірваний, а син ОСОБА_4 залишений проживати з батьком. Як вказано у цьому вердикті ініціатором звернення до суду була саме ОСОБА_2 , а підставами для розірвання шлюбу: погіршення спільного життя з причин психологічної несумісності, сварки, втрата почуття любові та поваги, проживання окремо. При цьому саме ОСОБА_2 просила залишити малолітнього сина ОСОБА_4 проживати з батьком (а.с. 5-6).

Із акту обстеження умов проживання від 28.02.2025 року видно, що дитина фактично мешкає за адресою АДРЕСА_2 разом з татом та батьками останнього (а.с. 7-8), хоча зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с. 4). За результатами оцінювання потреб з`ясовано, що батько спроможний виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

Допитані в якості свідків ОСОБА_5 (мати позивача) та ОСОБА_6 (хрещений батько дитини) засвідчили, що у березні 2024 року, тобто ще до розірвання шлюбу, відповідачка покинула сім`ю залишивши малолітню дитину батьку. З цього часу саме останній займається вихованням та утриманням сина, а мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, навіть не відвідує дитину.

Наведені пояснення підтверджуються і довідками сімейного лікаря та директора ГО КДЮ танцювальний клуб «Фрістайл» (а.с. 9, 31).

Відповідно до частини 1 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною 2 статті 150 СК визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За приписами статті 155 СК здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством встановлені права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Зі змісту статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Суд наголошує, що законом не визначено іншого порядку встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні особи, тобто, відсутній державний або інший орган, який уповноважений посвідчувати такий факт.

Також суд бере до уваги, що встановлення такого факту не позбавляє відповідача ОСОБА_2 батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дитини в майбутньому.

Зважаючи на встановлені обставини, які підтверджуються дослідженими доказами, суд дійшов переконання про доведеність факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і самоусунення матері ОСОБА_2 від своїх батьківських обов`язків про що також свідчить байдуже ставлення останньої до наслідків розгляду справи.

З огляду на викладене позов підлягає задоволенню.

Керуючись: ст.ст. 76, 89, 200, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Конотопської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини задовольнити.

Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , фактично проживаючого у АДРЕСА_2 , малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Конотоп, Сумської області, Свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 , видане 14.09.2021 року Конотопським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Рішення може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення виготовлено 25.04.2025 року.

Суддя Кравченко В. О.