Справа № 369/1552/25
Провадження №2/369/5502/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2025 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Козак І. А., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Осадька Олександра Олексійовича про забезпечення позову у цивільній справі № 369/1552/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Осадько О.О. звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із вищевказаним позовом.

23.04.2025 року до суду подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, належать ОСОБА_2 у межах ціни позову, а саме 1432452,85 грн.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що 21.06.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики у формі розписки. Відповідно до вказаного договору, відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 36000,00 доларів США. та зобов`язався повертати рівними платежами еквівалентними 1500 доларів США з 01.07.2023 року. Відповідач на виконання умов Договору від 21.06.2023 повернув Позивачу грошові кошти у сумі 73 300,00 грн., що еквівалентно 2 004,37 доларів США. Окрім того, 29.06.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Швидкою I.М. та зареєстровано в реєстрі за № 310. За умовами договору № 310, відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 28000,00 доларів США та зобов`язався повернути до 05.02.2025 року рівними частинами еквівалентними 1500,00 доларів США з 05.08.2023 року.

Не бажаючи належним чином виконувати узяті на себе зобов?язання 23.07.2024 року ОСОБА_2 звернувся із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики грошових коштів. 05.08.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі №369/12753/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійним договору позики грошових коштів. Разом із тим, 24.01.2025 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/1552/25 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

18.02.2025 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/12753/24 частково задоволено заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Осадько О.О. про забезпечення позову та накладено арешт на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Пізніше стало відомо, що ОСОБА_2 , будучи обізнаним про наявність ухвали від 18.02.2025 року, якою накладено арешт на квартиру, що належала йому на праві власності, діючи очевидно недобросовісно, зловживаючи правами стосовно ОСОБА_1 , уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 , з метою недопущення звернення стягнення на майно, у разі задоволення позову. З огляду на те, що відповідачем двічі отримано грошові кошти за договорами позики та штучно ініційовано судове провадження з метою уникнення відповідальності за договором позики від 29.06.2023 року, здійснено відчуження нерухомого майна з метою уникнення його арешту у позивача існують обґрунтовані підозри вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення суду.

Зважаючи на викладене позивач вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 в межах ціни позову у розмірі 33995,63 доларів США, що на момент звернення до суду із позовною заявою еквівалентно 1432452,85 грн. є обґрунтованим, нівелює ризики невиконання рішення суду, сприятиме захисту інтересів позивача та належній процесуальній поведінці сторін.

Розглянувши заяву про забезпечення позову відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що в її задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.

На підставі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захід, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.п. 3, 4, 7 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до пунктів 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді про забезпечення позову» позови майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Сторони в судове засідання не з`явились, оскільки не повідомлялись про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України, що не є перешкодою для розгляду даної заяви.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1 -1 ) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS №005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він є співмірним із заявленими позовними вимогами, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, необхідно зазначити, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі, в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав, та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому, існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Арештоване майно слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Заявником повинні бути надані відомості щодо конкретного індивідуально визначеного майна, яке належить відповідачу та щодо якого мають вживатись заходи забезпечення позову.

Однак, позивачем не наведено конкретний перелік належних відповідачу рахунків із зазначенням їх ідентифікуючих ознак.

До того ж, матеріали справи не містять в собі належних та достатніх, у розумінні статей 77, 80 ЦПК України, доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який вказує позивач у заяві про забезпечення позову. Посилання представника позивача у заяві про забезпечення позову лише на ймовірну можливість того, що відповідач, може вжити заходів щодо відчуження належного йому майна, є припущенням, і не може бути достатньою та єдиною підставою для задоволення вимог заяви про забезпечення позову.

З дослідженої судом заяви про забезпечення позову вбачається, що представником позивача відомості про наявність у відповідача банківських рахунків, щодо номерів рахунків відповідача, назв відповідних банківських установ, в яких вони відкриті тощо, не надані, жодних доказів до заяви про забезпечення позову не долучено.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для забезпечення позову та накладення арешту.

Крім того матеріали справи не містять доказів чи обґрунтування доводів заявника про те, що виконання рішення у майбутньому може бути утруднене чи відповідач буде ухилятись від виконання такого рішення.

Також, матеріали справи не містять обґрунтування доводів заявника в частині наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149, 151, 153, 258, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Осадька Олександра Олексійовича про забезпечення позову у цивільній справі № 369/1552/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Можливість отримати інформацію щодо справи, що розглядається, учасники справи мають на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Веб-адреса сторінки: http://ks.ko.court.gov.ua.

Суддя І. А. Козак