Справа №701/1314/24
Номер провадження2/701/67/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого - судді - Калієвського І. Д.

за участю секретаря - Байдужої Г. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката: Мельник Олега Федоровича до ОСОБА_2 , третьої особи: Служби у справах дітей Уманської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

На підставу своїх вимог спирається на те, що 21.02.2004 року в виконкомі Вікторівської сільської ради, Маньківського (нині Уманського) району Черкаської області за номером актового запису 1 позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою і вона стала носити позивача прізвище. При спільному подружньому проживанні у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час уже повнолітній та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками яких є вони сторони по справі, що підтверджується записами в свідоцтвах про народження дітей, з яких повнолітній ОСОБА_5 проживає окремо, а неповнолітній ОСОБА_6 проживає із ним та перебуває на його утриманні. Спільне подружнє проживання з відповідачкою у них не склалося, тому в 2015 році вони припинили спільне проживання, а 30 липня 2015 року рішенням Уманського міськрайонного суду шлюб між ними було розірвано. Після розпаду їх сім`ї в 2015 році діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишились проживати із ним, відвідували дитячий садочок в м. Умані Черкаської області, школу, він сам займався їх вихованням та утриманням, сам займався дітьми в позаурочний час. Після досягнення повноліття старший син ОСОБА_5 виїхав за кордон де і проживає та працює на даний час, а молодший син ОСОБА_6 по сьогодні проживає із ним перебуває на його вихованні та утриманні. Після розпаду їх сім`ї, тобто після 2015 року відповідачка дуже рідко згадувала про дітей, не цікавилась її життям та здоров`ям, навчанням, розвитком,самоусунулась від прийняття участі в вихованні дітей, не проявляє щодо них батьківського піклування та турботи, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач вважає, що відповідачка, як мати свідомо усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, і всі ці обов`язки полягли на позивача і він самостійно на сьогодні виховує сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 оскільки відповідачка до нього не приїздить, не телефонує, і участі в вихованні сина не приймає. На сьогодні син має повних 14 років, він уже багато чого розуміє в житті, і дане звернення до суду про встановлення факту самостійного виховання є не тільки бажанням позивача, а й бажанням сина. Крім того відповідачка фактично проживає за кордоном, має іншу сім`ю, перебуває з зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » (дані обставини йому відомі зі слів старшого сина), а тому життя сина ОСОБА_6 взагалі її не цікавить. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ст. 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Частиною 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, про встановлення яких фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає справи. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. Відповідачкою свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні сина ОСОБА_6 є нульовою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Позивач вважає, що судом повинно бути прийнято до уваги те, що з моменту розпаду сім`ї, тобто з 2015 року відповідачка не проживала із малолітніми дітьми однією сім`єю, а з 2015 року і по сьогодні проживає окремо від дітей, не бере участі у вихованні дітей, не піклується про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичним доглядом і лікування, як складову частину виховання. Свої висновки щодо аналогічних спорів виклав Верховний суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26.04.2022 року (справа №520/8264/19). З приводу невиконання відповідачкою батьківських обов`язків та ухилення від участі в вихованні сина він звернувся з заявою до служби у справах дітей Уманської міської ради (за місцем проживання сина), яка провела обстеження умов проживання його сім`ї та встановила, що він належним чином виконує свої обов`язки щодо сина, забезпечую його всім необхідним, в помешканні створені всі умови для нормального розвитку та проживання дитини, зі слів якого мати не проживає з ним близько 10 років і на разі перебуває за кордоном, участі у вихованні та утриманні сина не приймає. Відповідно до статті 19 СК України: у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом 10 (десяти) днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Іншого шляху, окрім судового, яким би можливо було б вирішити дане питання не має, тому за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушений звернутись до суду, оскільки він є військовозобов`язаним і встановлення даного факту йому необхідне для пред`явлення в ТЦК та СП для отримання відстрочки від мобілізації, як особі на вихованні та утриманні якої перебуває неповнолітня дитина, що передбачено ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що і змусило його звернутися з відповідним позовом до суду.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі.не з`явилися, але згідно письмової заяви позовні вимоги підтримали та просили справу слухати в їх відсутності, і позовні вимоги підтримують.

Відповідач та її представник в судове засідання не з"явилися, але згідно письмової заяви просять розгляд справи проводити у їх відсутність та визнають позовні вимоги в повному обсязі.

Представник третьої особи: Служби у справах дітей Уманської міської ради в судове засідання не з`явився, але згідно письмової заяви просить справу слухати у його відсутності та прр приянятті рішення врахувати права та інтереси дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Суд, вислухавши представника позивача, позивача, врахувавши думку неповнолітньої дитини, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

21.02.2004 року в виконкомі Вікторівської сільської ради, Маньківського (нині Уманського) району Черкаської області за номером актового запису позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою.

При спільному подружньому проживанні у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час уже повнолітній та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками яких є вони сторони по справі, що підтверджується записами в свідоцтвах про народження дітей(а.с.11).

30 липня 2015 року рішенням Уманського міськрайонного суду шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12).

Позивач обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що після розпаду їх сім`ї в 2015 році діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишились проживати із ним, відвідували дитячий садочок в м. Умані Черкаської області, школу, він сам займався їх вихованням та утриманням, сам займався дітьми в позаурочний час. Після досягнення повноліття старший син ОСОБА_5 виїхав за кордон де і проживає та працює на даний час, а молодший син ОСОБА_6 по сьогодні проживає із ним перебуває на його вихованні та утриманні. На сьогодні син має повних 14 років, він уже багато чого розуміє в житті, і дане звернення до суду про встановлення факту самостійного виховання є не тільки бажанням позивача, а й бажанням сина. Крім того відповідачка фактично проживає за кордоном, має іншу сім`ю, перебуває з зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » .

Згідно довідки ОСББ "Осташівські зорі" вбачається, що позивач проживає разом зі своїм сином ОСОБА_6 2010 р.н., а відповідачка з ними не проживає. (а.с.13).

Згідно довідки Уманського ліцею №3 від 18.11.2024 р. вбачається, що ОСОБА_4 2010 р.н. навчається в Уманському ліцеї №3. Вихованням дитини займається батько, який постійно відвідує батьківські збори, контролює рівень навчальних досягнень сина, дбає про його стан здоров"я, допомагає дитині у вирішені будь-яких ситуацій. Мати заклад не відвідує та участі у вихованні та утриманні сина не бере. (а.с.15).

Відповідно до довідки ДНЗ ясла-садок комбінованого типу №30 м.Умаі від 16.08.2016 р. вбачається, що ОСОБА_4 2010 р.н. відвідував дошкільний навчальний заклад 330 "Вишенька" м.Умань з 01.09.2013 р. по 31.05.2016 р.. З 2015 року дитиною займався лише батько - ОСОБА_1 , який приводив сина в садок та забирав додому, цікавився виховнням дитини, відвідував батьківські збори. (а.с.16).

Згідно до довідки КНП "Уманський міський центр первинної медико-санітарної допомоги" №782 від 14.11.2024 р. вбачається, що ОСОБА_4 " ІНФОРМАЦІЯ_3 має діючу декларацію з сімейним лікарем та довіреною особою в ній зазначено ОСОБА_1 (а.с.17).

З акту обстеження умов проживання затвердженого начальником служби в справах дітей Уманської міської ради Декарчук О. від 08.11.2024 р. вбачається належні умови проживання неповнолітньому ОСОБА_6 2010 р.н забезпечені належним чином, батько - ОСОБА_1 належним чином виконує свої батьківські обов"язки та ним створені всі умови для нормального розвитку та проживання сина. Мати неповнолітнього ОСОБА_6 2010 р.н з ними не проживає близько десяти років (а.с18).

Допитані в якості свідків в судовому засіданні гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кожна зокрема підтвердила безпосередньо факт перебування неповнолітнього ОСОБА_6 2010 р.н на повному утриманні батька та факт того, що ОСОБА_1 дійсно виховує сина самостійно ще з 2015року.

Допитаний в якості свідка неповлітній ОСОБА_4 2010 р.н. в свою чергу також підтвердив, що його самостійно виховує та утримує батько, а його мати проживає вже тривалий час за кордоном з іншю сім"єю. Допит даного свідка був здійсненний в присутності його батька ОСОБА_1 як законного представника неповнолітнього ОСОБА_6 2010 р.н.

Згідно довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19/28945 від 08.04.2025 р. вбачається, що відповідачка неодноразово протягом тривалого періоду в"їздидила та ви"здидила з території України.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. З Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. З ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ст. 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Позивач звернувся до суду з цим позовом, оскільки встановлення факту проживання з ним його неповнолітньої дитини, йому необхідне для захисту саме дитини, оскільки мати неповнолітньої самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків та участі у житті дитини, а у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, він може бути мобілізований, а син залишиться сам, так як його мати, відповідач по справі, проживає окремо та знаходиться за межами країни.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Згідно п.4 додатку 5 до постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» документами, що підтверджують право на відстрочку особи, особи, яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду є зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Отже, на даний час нормами спеціального законодавства визначений порядок отримання особою відстрочки від мобілізації, згідно з яким зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини є документом, який підтверджує право особи на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому в інший спосіб встановлення такого факту законом не передбачено.

Відповідно до ст.15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту самостійного утримання неповнолітньої дитини надає позивачу право, з метою захисту прав та інтересів дитини, належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом незалежно від волі відповідача, надає позивачу право ініціювати процедуру позбавлення батьківських прав, окрім того встановлення цього факту надає позивачу право на звільнення з військової служби.

В зв`язку з тим, що вимога про встановлення факту самостійного виховання фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України, такими як право батьків на визначення місця проживання дитини, право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, суд вважає, що ця вимога підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

За таких обставин суд вважає, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивач та відповідач від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_6 2010 р.н. Їх сімейні стосунки не склалися, тому шлюб між сторонами було розірвано в судовому порядку в 2015 р. і вказане рішення набрало законної сили. У відповідності до матеріалів справи та пояснень осіб які були безпосередньо допитані судом в якості свідків, що близько десяти років вихованням та утриманням сина ОСОБА_6 2010 р.н. займається лише ОСОБА_1 , тому суд вважає доведеним факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього ОСОБА_6 2010 року народження, його батьком ОСОБА_1 .

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору, але позивач на стягненні судових витрат не наполягав.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 16, 59, 81, 89, 141,258, 263-265, 274-279, 315, 319, 354-356 ЦПК України, ст. ст. 7, 15, 141, 150 СК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Встановити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 ) самостійно виховує та утримує сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя І.Д.Калієвський