Дата документу 09.04.2025 Справа № 336/6570/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6570/23 Головуючий у 1-й інстанції: Савеленко О.А.
Провадження № 22-ц/807/37/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Гладиш Ярослави Миколаївни на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року представник Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі АТ «УкрСиббанк») звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (далі позичальник) було укладено кредитний договір № 04-394-К/Р від 03.08.2005 (в системі обліку банку договір №0), у відповідності до якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти, та сплатити проценти, штрафні санкції (у разі невиконання умов кредитного договору) у розмірі та в терміни, встановлені кредитним договором, але у будь-якому випадку повернути кредит та сплатити плату за кредит у повному обсязі не пізніше 02.08.2020. Строк дії кредитного договору встановлюється з дати укладення і до повного погашення суми кредиту та плати за кредит.

В забезпечення виконання у повному обсязі кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 на умовах укладеного з АТ «УкрСиббанк» договору іпотеки № 04-394-К/Р/З від 03.08.2005 передав в іпотеку домоволодіння, загальною площею 72,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також в забезпечення виконання у повному обсязі кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором була прийнята порука ОСОБА_4 згідно укладеного з «УкрСиббанк» договору поруки.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 кредитних зобов`язань по вказаним договорам, виникла прострочена заборгованість та Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, що існувала станом на 20.01.2016 року у солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2016 року позов задоволено у повному обсязі, вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 04-394-К/Р від 03.08.2005 року 5 748,79 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.01.2016 року становить 142 824,56 грн., та складається з: 5 217,56 доларів США - заборгованість за кредитом; 531,23 доларів США - заборгованість по процентам; а також 9,94 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 12,14 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, а також 2 142,70 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті рішення суду та кредитні зобов`язання за вказаним договором залишаються не виконаними.

Станом на 23.06.2023 заборгованість за кредитним договором становить 9 482,26 доларів США, з яких: 5 217,56 доларів США - по кредиту; 1 736,98 доларів США - за процентами за користування кредитом; 2 527,72 доларів США - за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін.

Після смерті ОСОБА_3 залишилося нерухоме майно - домоволодіння, загальною площею 72,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно та обов`язок щодо повернення заборгованості за кредитним договором увійшли до складу спадщини.

Не маючі інформації про спадкоємців, місце відкриття спадкової справи, про прийняття спадщини та одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, Банк звернувся з вимогою до спадкоємців від 13.02.2023 року до Першої Запорізької державної нотаріальної контори, яка була перенаправлена до приватного нотаріуса Кукурудз Т.Ю.

Листом від 03.03.2023 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. повідомила, що вимога Банку до спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 отримана 03.03.2023 та зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 80, долучена до спадкової справи № 41/2020, свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю ОСОБА_3 не видавалися, спадкова справа № 41/2020 закрита у зв`язку зі смертю спадкоємця. Тому вимога не може бути доведена до відома спадкоємця ОСОБА_3 .

З інформаційної довідки від 26.06.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на вказане домоволодіння, залишається зареєстрованим за померлим ОСОБА_3 та перебуває під забороною відчуження та в іпотеці АТ «УкрСиббанк».

Батько померлого - ОСОБА_5 , брат - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_2 є спадкоємцями за законом. Інформація про інших спадкоємців Банку не відома. Спадкоємці не повідомили Банк про відкриття спадщини.

Вимога Банку до спадкоємців залишається не задоволеною. Тому Банк має право вимагати звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Посилаючись на зазначені обставини, представник АТ «УкрСиббанк» просила суд з метою погашення на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 04-394-К/Р від 03.08.2005 (в системі обліку банку договір №0) у розмірі 9 482,26 доларів США, з яких: 5 217,56 доларів США - по кредиту; 1 736,98 доларів США - за процентами за користування кредитом; 2 527,72 доларів США - за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін, а також 9,94 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 12,14 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, а також 2 142,70 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору, що підлягає стягненню за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2016 року, звернути стягнення на спадкове майно, у тому числі домоволодіння, загальною площею 72,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що прийнято у спадщину ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з урахуванням розміру часток кожного в успадкованому майні та в межах вартості цього майна; звернути з відповідачів на користь АТ «УкрСиббанк» судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на спадкове майно відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Гладиш Я.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов; розподілити судові витрати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2016 року у справі № 336/501/16-ц встановлено наявність правовідносин між Банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , наявність заборгованості за кредитом та право банку на стягнення вказаних у рішенні суду сум, що є преюдиційним фактом.

Також вказує, що у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його в усіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 в порядку спадкової трансмісії (ст. 1276 ЦК України), оскільки його батько ОСОБА_5 помер та за життя звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3 , але не отримав свідоцтво про право на спадщину.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися.

Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), можливість розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності сторін, їх представників. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_2 не вчинив дії щодо прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 спадкове майно в натурі не прийняв, крім того позивачем не обґрунтовано розмір заборгованості, в рахунок стягнення якої позивач просить звернути стягнення на майно, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Проте, з такими висновками суду в повній мірі погодитися не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.08.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 04-394-К/Р.

За умовами вказаного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_3 (позичальнику), а останній зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 000 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі (п.1.1).

Позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 02.08.2020 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до визначеного терміну (достроково) відповідно до умов розділу ІІ договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 5.3, 5.5, 5.6, 5.7, 5.9, 7.4, ч. 2 п. 9.2 договору (п. 1.2.2).

За використання кредитних коштів у межах встановленого терміну кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 11,5 відсотків річних (п. 1.3.1).

Кредит наданий для придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

У забезпечення виконання зобов`язання позичальника за даним договором банком прийнято:

- застава нерухомості житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору іпотеки № 04-394-К/Р/З від 03.08.2005р.;

- порука ОСОБА_4 згідно договору поруки № 04-394-К/Р/П від 03.08.2005р. (п. 2.1).

Кредит, наданий банком також забезпечується всім належним позичальнику майном і коштами, на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України (п. 2.2).

У випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та плати за кредит Банк має право стягнути з позичальника суму боргу в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення (застава, поручительство та інше) (п. 5.8).

За порушення термінів повернення кредиту та або процентів за кредит та/або комісії позичальник сплачує банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню з розрахунку 0,2 відсотки від зазначеної заборгованості (суми кредиту та/або процентів по кредиту та або комісій), розрахованих за кожен день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості (п. 7.1).

У випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, відшкодування заборгованості перед Банком проводиться шляхом стягнення з поручителя (гаранта) чи шляхом звернення стягнення на заставлене майно, що є забезпеченням за договором та або активи (кошти і майно) позичальника на вибір Банку (п. 9.1).

Невід`ємною частиною договору є графік погашення кредиту (т. 1, а.с. 16-18).

В забезпечення виконання умов кредитного договору № 04-394-К/Р/З від 03.08.2005 року, 03.08.2005 між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 04-394-К/Р/З (житлове приміщення), за умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (п.п. 1.1, 1.4).

Сторонами погоджено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитними договорами іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (п. 2.1.1).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитними договорами, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки (п. 2.1.2) (т. 1, а.с. 19-21).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.02.2023, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 22).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т. 1, а.с. 23).

13.02.2023 року АТ «УкрСиббанк» на адресу Першої запорізької державної нотаріальної контори направлено вимогу до спадкоємців ОСОБА_3 щодо сплати боргу померлого ОСОБА_3 за кредитним договором № 04-394-К/Р від 03.05.2005 року (т. 1, а.с. 24, 75).

Згідно інформації, наданої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., якій була перенаправлена вищевказана вимога АТ «УкрСиббанк», вказана вимога до спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 долучена до спадкової справи № 41/2020. Спадкова справа № 41/2020 закрита у зв`язку із смертю спадкоємця ОСОБА_3 . Свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю ОСОБА_3 не видавались (т. 1, а.с. 25, 74, 76).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2016 року у справі № 336/501/16-ц (провадження № 2/336/921/2016) було задоволено позов ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ "УкрСиббанк" у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 04-394-К/Р від 03.08.2005 року 5748,79 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.01.2016 року становить 142 824,56 грн., яка складається з наступного: 5 217,56 доларів США заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість з липня 2015 року 633,81 долари США; 531,23 долар США заборгованість по процентам; а також 9,94 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 12,14 грн. пеня за прострочення сплати процентів, а також 2 142,70 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору (т. 1, а.с. 26).

Рішення суду про стягнення заборгованості не виконано, заборгованість не погашена.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом станом на 23.06.2023 року загальний залишок заборгованості за кредитним договором № 0 від 03.08.2005 року становить 346 752,97 грн. (т. 1, а.с. 27-37).

10.06.2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. було заведено спадкову справу № 41/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 66-76) на підставі заяви ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 10.06.2020 року, який є батьком померлого (т. 1, а.с. 66 зворот, 67). З вказаної заяви вбачається, що після смерті його сина - ОСОБА_3 залишилась спадщина, яку він приймає за законом, інші спадкоємці згідно ст. 1261 ЦК України син спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає на території Російської Федерації, точне місце реєстрації невідоме. Склад спадкового майна: житловий будинок АДРЕСА_1 .

До вказаної заяви додано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 та довідку про причину смерті останнього (т. 1, а.с. 67).

Вказана спадкова справа зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 65939936 (т. 1, а.с. 70-71).

На день смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним за вказаною адресою була зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що свідчить інформація з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (т. 1, а.с. 72).

Інформація щодо прийняття спадщини сином померлого ОСОБА_3 ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутня.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а.с. 73).

12.03.2021 на адресу приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. надійшов запит від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В. щодо отримання копії спадкової справи № 41/2020, відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , для визначення спадкового майна після померлого ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що до приватного нотаріуса Літенко Л.В. звернувся спадкоємець з питання оформлення спадкових прав після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1, а.с. 72 зворот).

Як вбачається з копії спадкової справи, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 145-178), 12.01.2021 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В. звернувся ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є його батьком. Зазначив, що після його смерті відкрилася спадщина, на яку спадкодавець залишив заповіт, за яким усе майно та майнові права заповідав йому, ОСОБА_1 . До складу спадкового майна входить житловий будинок та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

До заяви додав копію паспорта громадянина України на його ім`я серії НОМЕР_3 , свідоцтво про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 , довідку про причину смерті ОСОБА_5 № 4871 від 03.11.2020, свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 147-148, 149, 150, 151).

Згідно з заповітом, посвідченим 10.06.2020 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. за №1493, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповідав усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті, і на що він за законом матиме право, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т. 1, а.с. 152), заповіт є чинним (т. 1, а.с. 153).

За життя ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину не видавалось (т. 1, а.с. 154).

Згідно з відповіддю на запит приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Літенко Л.В., наданою Департаментом реєстраційних послуг ЗМР 13.01.2021 року, ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з ним на день смерті була зареєстрована наступна особа: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 13.10.2005 по теперішній час (т. 1, а.с. 159).

Інформації щодо отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину матеріали спадкової справи не містять.

Крім того, 21.01.2025 року АТ «УкрСиббанк» направив ОСОБА_1 вимогу до спадкоємців щодо повернення Банку шляхом сплати одноразовим платежем протягом 5 календарних днів з дати отримання цієї вимоги на рахунок АТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 482,26 доларів США, а також пені в розмірі 22,34 грн. та судового збору в розмірі 2 142,70 грн. (т. 2, а.с. 124, 125).

Отже, спірні правовідносини стосуються захисту прав кредитора на задоволення своїх вимог після смерті боржника за кредитним договором № 04-394-К/Р від 03.08.2005 року.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами ст.ст. 1281 та 1282 ЦК України.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення кредиту входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми ст. 1282 ЦК України про обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є його правом, а не обов`язком, відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

За ст. 23 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» положення ч. 1 ст. 23 вказаного Закону не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

У цій справі Конституційний Суд України зазначив, що положення ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Приписи ст. 1281 та 1282 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строкувимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

До обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна (постанови Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 336/437/21, від 20 березня 2024 року у справі № 128/839/19).

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18) вказано, що: «при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, та передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом ч. 1 ст. 1282 ЦК України та ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. 1281 і 1282 ЦК України. Тобто ст. 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 171/2639/18, від 10 січня 2024 року у справі № 308/10527/21.

Спадкодавцем ОСОБА_3 за життя 03.08.2015 року було укладено кредитний договір № 04-394-К/Р з Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», на забезпечення виконання зобов`язань за яким ним укладений договір іпотеки № 04-394-К/Р/З від 03.08.2005 року.

Оскільки ОСОБА_3 був і позичальником за кредитним договором, і іпотекодавцем за договором іпотеки, то після його смерті відбувається заміна позичальника за кредитним договором на спадкоємця, який прийняв у спадщину спадкове майно.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що син померлого ОСОБА_3 ОСОБА_2 спадщину не прийняв. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 в порядку спадкової трансмісії є ОСОБА_1 , оскільки його батько ОСОБА_5 помер та за життя звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_3 , але не отримав свідоцтво про право на спадщину.

Слід зауважити, що спосіб, у який Банку стало відомо про смерть позичальника, зазначається ним у претензії. Так, Банк звернувся із вимогою до спадкоємців 13.02.2023 року, отримавши витяг від 31.01.2023 року з ДРАЦСГ щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 , копія якого додана до вимоги до спадкоємців до Першої запорізької державної нотаріальної контори (т. 1, а.с. 23, 24).

ОСОБА_1 доказів щодо повідомлення кредитора спадкодавця про відкриття спадщини та його намір задовольнити вимоги кредитора спадкодавця не надав, такі у матеріалах справи відсутні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду Українивід 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 вказано про застосування доктрини venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). У цій справі Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вказала на те, що в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що кредитор своєчасно скористався своїм правом заявити про вимогу до спадкоємця через нотаріуса щодо кредитного договору № 04-394-К/Р від 03.08.2015 року, з огляду на дату, коли йому стало відомо про смерть позичальника.

В свою чергу правовідносини щодо договору іпотеки № 04-394-К/Р/З (житлове приміщення) від 03.08.2005 року, які виникли між кредитором і ОСОБА_3 , після смерті останнього трансформувалися у зобов`язальні правовідносини між іпотекодержателем і спадкоємцем боржника та підлягають врегулюванню за нормами Закону України «Про іпотеку» у системному зв`язку з положеннями ст.ст. 1281, 1282 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У силу ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий (захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса)) або самозахист (договір про задоволення вимог іпотекодержателя).

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц вказано, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора в порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 352/1068/15-ц.

Звертаючись до суду із даним позовом, АТ «УкрСиббанк» вказував про наявність заборгованості за кредитним договором № 04-394-К/Р від 03.08.2005 року станом на 23.06.2023 року у розмірі 9 482,26 доларів США, з яких: 5 217,56 доларів США - по кредиту; 1 736,98 доларів США - за процентами за користування кредитом; 2 527,72 доларів США - за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін, а також 9,94 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 12,14 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, а також 2 142,70 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору, що підлягає стягненню за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2016 року.

З огляду на необхідність встановлення розміру заборгованості станом на день смерті боржника ОСОБА_3 (тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 ), убачається, що згідно довідці-розрахунку заборгованості за кредитним договором №0 від 03.08.2005 року заборгованість на вказану дату становить 9 479,11 доларів США, з яких: 5 217,56 доларів США - по кредиту; 1 736,79 доларів США - по процентам за користування кредитом; 2 524,76 доларів США - по процентам за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін.

Разом із тим, як зазначалося вище, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2016 року у справі № 336/501/16-ц (провадження № 2/336/921/2016) було задоволено позов ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ "УкрСиббанк" у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 04-394-К/Р від 03.08.2005 року 5 748,79 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.01.2016 року становить 142 824,56 грн., яка складається з наступного: 5 217,56 доларів США заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість з липня 2015 року 633,81 долари США; 531,23 долар США заборгованість по процентам; а також 9,94 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 12,14 грн. пеня за прострочення сплати процентів, а також 2 142,70 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору (т. 1, а.с. 26).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18), відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) вказано, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 234/15695/17 (провадження № 61-5261св20) зазначено, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, у тому числі шляхом звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Таким чином, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі, положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другоїстатті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Таким чином, після пред`явлення позову АТ «УкрСиббанк» про дострокове стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право позивача на нарахування процентів за кредитним договором припинилося.

Отже, колегія суддів визначає дійсний розмір заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини, - загальний розмір боргу та всі його складові, в межах яких слід звернути стягнення на предмет іпотеки з урахуванням погашених позичальником сум, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2016 року у справі № 336/501/16-ц (провадження № 2/336/921/2016), яке набрало чинності 27.05.2016 року.

Вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованою, оскільки кредитне зобов`язання порушено, та залишається не виконаним, а іпотека на цей час є чинною.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 (син померлого ОСОБА_3 ) спадщину не прийняв, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог до цього відповідача.

Також, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_1 виконав свій обов`язок спадкоємця перед кредитором, відтак колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог до нього про звернення стягнення на успадковане ним майно у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Отже, позивач, як іпотеко держатель, на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

При цьому, п. 4.2 договору іпотеки № 04-394-К/Р/З (житлове приміщення) від 03.08.2005 року передбачає, що звернення стягнення здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

Частина 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

З урахуванням викладеного, виконуючи вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки, колегія суддів зазначає про звернення стягнення на успадковане відповідачем ОСОБА_1 іпотечне майно шляхом проведення електронного аукціону.

Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга АТ «УкрСиббанк» підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо зупинення виконання рішення суду.

Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила доповнити розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайногостану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Щодо судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 5 233,76 грн. (т. 1, а.с. 4), при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 7 850,64 грн. (т. 1, а.с. 228, т. 2, а.с. 3).

За вказаних обставин, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню в рахунок відшкодування судового збору 13 084,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - адвоката Гладиш Ярослави Миколаївни задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити постанову наступного змісту.

Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості спадкодавця ОСОБА_3 перед Акціонерним товариством «УкрСиббанк» за кредитним договором № 04-394-К/Р від 03 серпня 2005 року у розмірі 5 748,79 доларів США (п`ять тисяч сімсот сорок вісім доларів США 79 центів), яка складається з наступного: 5 217,56 доларів США заборгованість за кредитом, 531,23 долар США заборгованість по процентам; а також 9,94 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 12,14 грн. пеня за прострочення сплати процентів, та 2 142,70 грн. в рахунок відшкодування судового збору, - звернути стягнення на успадковане ОСОБА_1 нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 72,1 кв.м., шляхом продажу на електронному аукціоні у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Виконання судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинити на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» () в рахунок відшкодування судових витрат 13 084 (тринадцять тисяч вісімдесят чотири) грн. 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 21 квітня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко