Дата документу 17.04.2025
Справа № 334/9954/24
Провадження № 2/334/1157/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради про стягнення середнього заробітку за час простою,

за участю: позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , представника позивачів адвоката Коломоєць І.В., представника відповідача адвоката Сідельникової О.Л.,

встановив:

представник позивачів адвокат Коломоєць І.В. звернулась до суду з позовом до КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 - середній заробіток за період з травня 2022 року по лютий 2024 року в сумі 441 707,20 гривень, на користь позивачки ОСОБА_2 - середній заробіток за період з жовтня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 488 872 гривні, на користь позивачки ОСОБА_3 - середній заробіток за період з березня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 365 733,22 гривні, на користь позивача ОСОБА_4 - середній заробіток за період з березня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 659 092,66 гривні, на користь позивачки ОСОБА_5 - середній заробіток за період з травня 2022 року по листопад 2023 року (включно) в сумі 108 621,37 гривня, на користь позивачки ОСОБА_6 - середній заробіток за період з травня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 518 662,55 гривні, на користь позивачки ОСОБА_7 - середній заробіток за період з травня 2022 року по грудень 2023 року (включно) в сумі 238 448,70 гривень, на користь позивачки ОСОБА_8 - середній заробіток за період з травня 2022 року по липень 2024 року (включно) в сумі 378 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачі є працівниками Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради за трудовими договорами, а саме: ОСОБА_1 працевлаштований 06.01.2018 на посаду лікаря терапевта відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, звільнений 04.03.2024; ОСОБА_2 працевлаштована 02.01.2018 на посаду сестри медичної стаціонару відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги; ОСОБА_3 працевлаштована 02.01.2018 на посаду лікаря офтальмолога поліклінічного відділення, трудова книжка залишилась в м. Токмак, підтвердження працевлаштування є відомості про заробітну плату отриману від КП Токмацька БЛІЛ, які містяться в реєстрі пенсійного фонду за формою ОК-5; ОСОБА_4 працевлаштований 09.03.2021 на посаду лікаря невропатолога соматичного відділення; ОСОБА_5 працевлаштована 02.01.2018 на посаду сестри-господині відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з переведенням 01.12.2020 на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими; ОСОБА_6 працевлаштована 02.01.2018 на посаду головної медичної сестри; ОСОБА_7 працевлаштована 02.01.2018 на посаду лікаря ендокринолога відділення по обслуговуванню дорослого населення поліклініки, з переведенням 08.01.2024 на посаду лікаря ендокринолога клінічно-діагностичного відділення в м. Запоріжжя; ОСОБА_8 працевлаштована 02.01.2018 на посаду сестри медичної стаціонару соматичного відділення з переведенням 29.07.2024 на посаду сестри медичної клініко-діагностичного відділення в м. Запоріжжя.Позивачі, окрім ОСОБА_1 ,на час звернення до суду не звільнені. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 запроваджено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було продовжено та діє на час подання позову. З 26.02.2022 по теперішній час територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області є тимчасово окупованою територією. Тобто на робочому місці позивачів існують обставини виробничої ситуації, яка небезпечна для їх життя і здоров`я, що зумовлені окупацією та активними бойовими діями в м. Токмак Запорізької області. На робочих місцях та в приміщенні лікарні, зникло електро- та теплопостачання, припинились поставки ліків та обладнання для функціонування лікарні, зникло керівництво лікарні, знаходились озброєні особи, які також вимагали надання їм медичної допомоги, обшукували їх особисті речі, погрожували зброєю, контролювали їх роботу, в той час як до обов`язків позивачів входило надання допомоги тільки цивільним пацієнтам. Щоб дістатися робочого місця, позивачам доводилось проходити перевірку на блок-постах з озброєними особами, які перевіряли кишені, сумки та телефони. В місті постійно лунали вибухи, постріли, пересуватися містом було небезпечно. Керівництво лікарні не надало вказівок та інструкцій, як діяти та працювати далі, а тому позивачі вирішили евакуюватися з міста. Поштовий зв`язок, на той час вже не працював, а тому повідомлення були в усній формі. Позивачі евакуювалися з м. Токмак: ОСОБА_1 - 10.04.2022, ОСОБА_2 - 25.09.2022, ОСОБА_3 - 25.09.2022, ОСОБА_4 - 07.04.2022, ОСОБА_5 - 25.09.2022, ОСОБА_6 - 10.04.2022, ОСОБА_7 - 18.09.2022, ОСОБА_8 - 15.04.2022. Тимчасового переведення позивачів на іншу роботу на час вимушеного простою після евакуації з м. Токмак, в порядку статті 34 КЗпП, відповідачем не здійснювалось, середня заробітна плата за час простою не з вини працівника, трудові правовідносини - не призупинялись. Здійснено переведення до релокованої КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР в місті Запоріжжя тільки ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 . Відповідач не сплатив позивачам середній заробіток за час їх вимушеною простою не з вини працівника, загальна сума якої становить 3 199 138,50 гривень. Оскільки такі кошти позивачем не виплачені, суд прийшов до висновку, що відповідач порушив трудові права позивачів, зокрема на оплату праці. Відповідач був обізнаний про причини та обставини відсутності позивачів на робочих місцях, так як кожен з них повідомляв про евакуацію своєму безпосередньому керівнику. Наказ на введення простою працівників КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, які евакуювалися з м. Токмак, не виносився, однак бездіяльність керівництва лікарні не повинна порушувати права позивачів на збереження та виплату середнього заробітку за час вимушеного простою, які гарантовані трудовим законодавством.

Представник відповідача адвокат Сідельникова О.Л. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначила, що факт того, що підприємство працювало і надавало допомогу населенню, які залишились на тимчасово окупованих територіях підтверджується рішенням суду у справі № 337/4651/23, з якого вбачається, що деякі позивачі підтверджують свою роботу на підприємстві до листопада 2022 року. Обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів. З позовної заяви вбачається, що позивачі не заперечують того факту, що вони не виконували трудову функцію та самоусунулись від її виконання в результаті збройної агресії Російської Федерації, яка не є виробничою ситуацією і отже не може покладати на роботодавця обов`язок виплачувати середній заробіток за час простою, враховуючи, що простій на підприємстві не впроваджувався. Жодних належних і допустимих доказів простою, визначених законодавством, позивачем не надано. З лютого 2022 року до листопада 2023 року відповідач продовжував свою роботу і здійснював медичне обслуговування населення, зокрема, це підтверджується публікаціями, які розміщені в різноманітних офіційних джерелах інформації. Позивачі самоусунулися від виконання трудових відносин. Весь період часу на роботі не з`являлися і не з`являються на сьогоднішній день (21.08.2024, за словами співробітників, позивачі перебували на території лікарні по вул. Сержанта Медвєдєва в м. Запоріжжя, однак до керівництва закладу не зверталися), хоча підприємство релоковано і надає медичну допомогу населенню в м. Запоріжжя, інтересу до долі медичного закладу не проявляли, проте зараз вимагає стягнуті непомірно велику суму середнього заробітку за час простою, якого фактично не існувало. Крім того з 06.12.2023 на підставі наказу № 12-адм/вс від 05.12.2023 з позивачами призупинено дію трудового договору на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що пов`язано з прийняттям очільником військової адміністрації рішення про релокацію підприємства, оформленого розпорядженням № 239 від 14.11.2023, необхідністю підготовки приміщень та іншими організаційними заходами. Твердження позивачів про наявність простою не з їх вини не відповідає дійсності та не підтверджується жодними належними доказами. В період з лютого 2022 року по листопад 2023 року (дата зміни юридичної адреси відповідача) лікарня фактично працювала і надавала послуги населенню, яке залишилось на тимчасово окупованій території м. Токмак. За пакетом послуг 56 «Забезпечення збереження кадрового потенціалу для надання медичної допомоги населенню, яке перебуває на тимчасово окупованих території» відповідач працював. Не підтвердженими є аргументи про неможливість працювати на тимчасово окупованій території та пошкодження будівель. Державою вживались заходи для забезпечення надання медичної допомоги населенню, яке залишилось на тимчасово окупованих територіях та забезпечення медичного персоналу, яке працювало на окупованих територіях гідною оплатою праці. Позивачі за власним бажанням покинули територію лікарні та відмовились виконувати свої посадові обов`язки. В позові зазначено, що позивачі самостійно приймали рішення про залишення робочого місця та в подальшому навіть не звертались до роботодавця впродовж 2 років, щоб стати до роботи на релокованому підприємстві. Така поведінка позивачів свідчить про те, що простій якщо і був то з їх ініціативи. В силу статті 113 КЗпП час простою з вини працівника не оплачується. Відповідач мав можливість забезпечити позивачів роботою і здійснював таке забезпечення, в тому числі виконував свої обов`язки з оплати заробітної плати, для чого укладено Договір з НСЗУ за пакетом «Забезпечення збереження кадрового потенціалу для надання медичної допомоги населенню, яке перебуває на тимчасово окупованій території», який передбачав саме фінансування оплати праці робітників, які продовжували виконувати свої посадові обов`язки на тимчасово окупованій території і надавати медичну допомогу українцям, які там залишились. Позивачі давали ОСОБА_10 , текст якої затверджено Указом Президента України від 15 червня 1992 року № 349, та обираючи свою професію знали, що їх основне покликання надавати медичну допомогу всім хто її потребує незалежно від того, де такі особи перебувають. Те що в даній ситуації люди більше керувались власними базовими потребами, як то безпека для життя і здоров`я, а не професійними вимогами є логічним, проте це не повинно ставити їх в преференційне положення в порівнянні з іншими. Заявлені позовні вимоги фактично ставлять в нерівне становище тих працівників лікарні, які не зважаючи ні на що залишились в місті після 24.02.2022 та продовжиш надавати медичну допомогу населенню м. Токмак і тих, які покинули робочі місця власної ініціативи і не виконували трудову функцію. Позивачі хочуть отримати грошові кошти за роботу, яка ними не виконувалась понад два роки, при тому що медичний заклад функціонував і надавав послуги українському населенню на тимчасово окупованій території. Позивачі виїхали до м. Запоріжжя, де почувають себе в безпеці, проте на сьогоднішній день вся територія України, незалежно від регіону, потерпає від масованих обстрілів Російської Федерації. Більш того, з моменту російської агресії в Україні пошкоджено об`єкти медичних закладів та деякі зруйновані вщент. Твердження позивачів про те, що виїзд з окупованої території обумовлено міркуваннями безпеки, не може вважатись поважною причиною відмови від виконання трудових обов`язків. Приміщення Токмацької БЛІЛ не зазнавало пошкоджень в результаті воєнних дій і мало обладнане укриття, яке використовувалось і працівниками лікарні, мешканцями міста. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час простою задоволенню не підлягають. Щодо відсутності у відповідача виплачувати середній заробіток з серпня 2022 року по серпень 2024 рік, то позивачі не надають жодних доказів того, що мав місце простій не з їх вини. Довідки ОК-7 та ОК-5 взагалі не можуть бути належним і допустимим доказом розміру заробітної плати, отриманої працівником. На позовні вимоги повинні розповсюджуватись положення статті 233 КЗпП та тримісячний строк звернення до суду за кожний місяць. А враховуючи, що з 06.12.2023 було призупинено трудовий договір, виплата коштів за цей період взагалі не передбачена за рахунок роботодавця. Так як позов пред`явлено лише в грудні 2024 року строки на звернення до суду з заявленими вимогами сплинули, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 24.01.2025 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 27.01.2025 визнано необґрунтованим заявлений представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Коломоєць І.В. відвід судді, заяву передано до канцелярії Ленінського районного суду міста Запоріжжя для визначення судді для її розгляду в порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України. Ухвалою від 29.01.2025 у задоволенні заяви про відвід відмовлено. Ухвалою про витребування доказів від 06.03.2025 клопотання представника позивачів адвоката Коломоєць І.В. про витребування доказів задоволено. Витребувано у Державної податкової служби України шляхом самостійного доступу до ДРФО відомостей про джерела та суми доходів за період з 01.01.2022 до 30.09.2022, отриманих позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Вказані докази отримані судом. Також витребувано у Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради відомості про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 01.01.2022 до 30.09.2022, із зазначенням фактично відпрацьованого робочого часу, позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Витребувані докази відповідачем суду не надані через те, що докази у паперовому вигляді залишились на тимчасово окупованій території України, а їх передача в електронному вигляді колишнім керівництвом відповідача не проведена.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 просили задовольнити позов, з урахування обставин, викладених у позовній заяві.

Представник позивачів ОСОБА_11 позов та обставини, яким він обґрунтований підтримала. Також просила поновити позивачам строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України. Зокрема позивач ОСОБА_1 після виїзду з тмимчасово окупованої території України перебував на тривалому лікуванні.

Представник відповідача адвокат Сідельникова О.Л. позов та обставини, якими він обґрунтований, не визнала за обставин, викладених у відзиві. Також зазначила, що позивач ОСОБА_1 був звільнений з підприємства у березні 2024 року, а до суду з цим позовом звернувся лише у грудні 2024 року, що свідчить про пропуск строку звернення до суду без поважних причин.

Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_7 як свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_7 , допитана за правилами допиту свідка, пояснила, що з 26.02.2022 місто ОСОБА_12 було окуповане, забрали оргтехніку. По поліклініці ходили озброєні військовослужбовці Російської Федерації, вимагали ліки, шприци, інсулін, стояли озброєні охоронці, У поліклініці були відсутні вода та газ, яке відновили пізніше. Вона оглядала затриманих військовослужбовців України. Також до поліклініки працівники проходили через блокпости, працювати було неможливо. Погроз з боку російських військових не було. У місті лунали вибухи, обстріли, під час яких працівники перебували у кабінетах, укриття не було. Не було поштового зв`язку. Вказівки від керівництва про те, як діяти в умовах окупації не надходили. Отримувала українську заробітну плату, але потім у серпні 2022 року їх зобов`язали отримувати російську заробітну плату, інакше забирали на підвал. Все це стало нестерпним та 18.09.2022 виїхала з міста з перевізником. До цього часу їй постійно виплачували заробітну плату. По приїзду до міста Запоріжжя потрапила до Запорізької обласної лікарні, виписали її у жовтні 2022 року, лікарняний був виплачений. Трудові відносини з нею не припиняли. Заступник директора ОСОБА_13 був обізнаний про її виїзд з міста Токмак, телефонував їй у жовтні-листопаді 2022 року, роботу не пропонував. Питала чи може десь працювати, шукала роботу, але по місту Запоріжжя все було зайнято. Припинили виплачувати заробітну плату з жовтня 2022 року. 08.01.2024 її поновили на роботі у Комунальному підприємстві «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, працювала до 13.01.2025, а потім перейшла до Комунального підприємства «Приморська центральна районна лікарня» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області. Їй відомо, що позивачка ОСОБА_3 виїхала раніше за неї, а ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 виїхали в квітні 2022 року, про що стало відомо зі слів інших працівників.

Позивач ОСОБА_1 , допитаний за правилами допиту свідка, пояснив, що з 1987 року до 2022 року він працював у відповідача. 24.02.2022 він був на роботі, коли було введено воєнний стан. Перші два дні був ажіотаж щодо побуту, продуктів харчування. Вже 26.02.2022 м. Токмак було окуповано, до нього стали заїжджати бронемашини. Прийшов на роботу через два дні, головного лікаря ще не було, адміністрація лікарні була на робочому місці. Російські військовослужбовці оглядали кабінети, шукали українських військовослужбовців. 26-27.02.2022 до лікарні надходили поранені українські військовослужбовці. Потім за медичною допомогою зверталися російські військовослужбовці. Погроз з боку російських військовослужбовців не було. Вказівок та інструкцій від керівництва не надходило. Були перебої з водою та світлом. У місті були обстріли. У достатній кількості лікарня ліками забезпечена не була. 10.04.2022 виїхав з міста Токмак до міста Запоріжжя та через день звернувся до обласної лікарні за медичною допомогою, лікувався 2 тижні. З керівництвом не спілкувався. Трудова книжка була у нього, з колегами не спілкувався. Звільнився 04.03.2024. Не працював. Перестав отримувати заробітну плату з квітня або травня 2022 року. З наказами не ознайомлювався і їх не було. На початку агресії у м. Токмаку біля аеродрому розташовувались українські військові, їх приводили на медичний огляд по встановленню COVID-19, обстеження на наявність алкоголю, були поранені, їх привезли до лікарні, але були й російські військові. Відмовляти у медичному лікуванні не міг. Хірургічно хворих госпіталізували, разом з лікарями був російський начмед, який також був присутній при операціях. У кінці березня 2022 року з міста виїхало багато лікарів. На роботу вони проходили через багатьох військових. На вулиці було вбито три-чотири людини. Через три тижні після окупації до лікарні приходили російські військовослужбовці та шукали українських військовослужбовців. Йому відомо, що ОСОБА_6 виїхала з міста Токмак у квітні 2022 року.

Згідно зі Статутом КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР (нова редакція), який був затверджений розпорядженням начальника міської військової адміністрації від 14.11.2023 № 239, КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР є закладом охорони здоров`я - комунальним унітарним некомерційним підприємством Токмацької міської ради, що надає послугу первинного, вторинного рівня медичної допомоги будь-яким особам в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та цим Статутом (пункт 1.1 Статуту). Місцезнаходження підприємства: 69032, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Сержанта Медвєдєва, буд. 4 (пункт 2.2. Статуту). Місцезнаходження структурного підрозділу: 71701, Запорізька область, м. Токмак, вул. Центральна, 55Ж (пункт 2.3. Статуту). Основною метою створення підприємства є забезпечення медичного обслуговування населення шляхом надання йому медичних послуг в порядку та обсязі, встановлених законодавством (пункт 3.1 Статуту). Підприємство є юридичною особою (пункт 4.1 Статуту). Підприємство створює належні умови для високопродуктивної праці, забезпечує додержання законодавства про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування; здійснює бухгалтерський облік, веде фінансову та статистичну звітність згідно з законодавством (пункт 6.2.1, пункт 6.2.2 Статуту). До обов`язків підприємства належить створення для працівників належних і безпечних умов праці, забезпечення додержання чинного законодавства України про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування (пункт 6.3.3. Статуту). Поточне керівництво (оперативне управління) підприємством здійснює керівник підприємства Директор, який призначається і звільняється з посади у відповідності з чинним законодавством. Строк найму, права та обов`язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, інші умови найму визначаються контрактом (пункт 7.2. Статуту), який приймає рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші, передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин, укладає трудові договори (строкові та безстрокові) з працівниками підприємства (пункт 7.5.10 Статуту), забезпечує дотримання на підприємстві вимог законодавства про охорону праці, санітарно-гігієнічних та протипожежних норм і правил, створення належних умов праці (пункт 7.5.13 Статуту), уживає заходи до своєчасної та в повному обсязі виплати заробітної плати (пункт 7.5.14 Статуту).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є внутрішньо переміщеною особою з 21.12.2022, фактичним місцем його проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.12.2022 № 2303-.

10.08.2017 ОСОБА_1 прийнятий на роботу до КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, був звільнений 04.03.2024, що підтверджується трудовою книжкою від 21.07.1967.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177446 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по травень 2022 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Випискою з Наказу КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» ТМР № 24-К/тр від 04.03.2024 підтверджується, що ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін 04.03.2024. Бухгалтерії наказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 53 календарних днів з них: за період роботи з 06.01.2019 по 05.01.2020 13 календарних днів, за період роботи з 06.01.2020 по 05.01.2021 30 календарних днів, за період роботи з 06.01.2022 по 27.04.2022 10 календарних днів.

Позивачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , є внутрішньо переміщеною особою з 26.09.2022, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.09.2022 № 2330-.

02.01.2018 ОСОБА_2 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 05.05.1997.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177397 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по вересень 2022 року ОСОБА_2 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , є внутрішньо переміщеною особою з 13.12.2022, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_6 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2022 № 7709-.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177472 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по березень 2022 року ОСОБА_3 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , є внутрішньо переміщеною особою з 13.12.2022, фактичним місцем його проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_6 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2022 № 7709-.

09.03.2021 ОСОБА_4 прийнятий на роботу до відповідача, з якої звільнений не був, що підтверджується трудовою книжкою від 12.08.1981.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177493 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по березень 2022 року ОСОБА_4 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , є внутрішньо переміщеною особою з 08.12.2022, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_9 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.12.2022 № 1203-.

02.01.2018 ОСОБА_5 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 10.08.1989.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177508 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по вересень 2022 року ОСОБА_5 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_10 , є внутрішньо переміщеною особою з 11.07.2023, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_11 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.07.2023 № 6326-.

02.01.2018 ОСОБА_6 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 01.10.1982.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177515 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по травень 2022 року ОСОБА_6 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_7 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , є внутрішньо переміщеною особою з 22.09.2022, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_12 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.09.2022 № 2330-.

03.01.2018 ОСОБА_7 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 01.09.1979.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177530 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по вересень 2022 року ОСОБА_7 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_13 , є внутрішньо переміщеною особою з 18.07.2024, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_14 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.07.2024 № 2327-.

02.01.2018 ОСОБА_8 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 06.09.1989.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177547 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по квітень 2022 року ОСОБА_8 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Наказом КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» ТМР № 12-адм/вс від 05.12.2023 «Про призупинення дії трудового договору» призупинена дія трудового договору від 06 грудня 2023 року до відновлення можливості виконувати роботу або до дня припинення чи скасування воєнного стану з працівниками КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР згідно додатку, у тому числі: з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Згідно з наданим позивачами розрахунком заробітку позивачів за період простою заборгованість перед позивачами: ОСОБА_1 складає 441 707,20 гривень, ОСОБА_2 складає 488 872,80 гривні, ОСОБА_3 складає 365 733,22 гривні, ОСОБА_4 складає 659 092,66 гривні, ОСОБА_5 складає 108 621,37 гривня, ОСОБА_6 складає 518 662,55 гривні, ОСОБА_7 складає 238 448,70 гривень, ОСОБА_8 складає 378 000 гривень.

06.12.2024 адвокатом Коломоєць І.В. надіслана відповідачу досудова вимога, в якій вона просила здійснити виплату позивачам середнього заробітку за час їх вимушеного простою, а саме ОСОБА_1 в сумі 441 707,20 гривень, ОСОБА_2 в сумі 488 872,80 гривні, ОСОБА_3 в сумі 365 733,22 гривні, ОСОБА_4 в сумі 659 092,66 гривні, ОСОБА_5 в сумі 108 621,37 гривня, ОСОБА_6 в сумі 518 662,55 гривні, ОСОБА_7 в сумі 238 448,70 гривень, ОСОБА_8 в сумі 378 000 гривень.

Між НСЗУ в особі Голови ОСОБА_14 та КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР в особі директора ОСОБА_15 укладено договір № 3608-Е223-Р000 зі строком дії від дати підписання до 31.12.2023. Договором передбачено перелік медичних послуг, загальну орієнтовну ціну договору. Також проінформовано, що надавач послуг щомісяця зобов`язаний подавати до НСЗУ, зокрема, інформацію про стан розрахунків із заробітної плати за попередній місяць. При цьому фактична вартість медичних послуг за пакетом медичних послуг «Забезпечення збереження кадрового потенціалу для надання медичної допомоги населенню, яке перебуває на тимчасово окупованій території» визначається з урахуванням поданої інформації про стан розрахунків із заробітної плати, відповідно до пункту 152 Порядку реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2023 році, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2022 № 1464. Надавач послуг жодного разу не подав до НСЗУ інформацію про стан розрахунків із заробітної плати, відтак, оплати за договором № 3608-Е223-Р000 не здійснювались.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно зі статтею 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці (частина п`ята статті 97 КЗпП України).

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати працівнику. Одночасно звертає на себе увагу і той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18.

Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було продовжено та діє на час ухвалення рішення у даній справі.

Починаючи з 26.02.2022 територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області по теперішній час є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора РФ, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися)бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

У преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15 квітня 2014 року (далі Закон № 1207-VII) визначено: «збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, а 24 лютого 2022 року переросла в повномасштабне збройне вторгнення на суверенну територію України», «Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України».

Згідно із статтею 2 Закону № 1207-VII він визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно зі статтею 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

З 24.03.2022 набув чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022 (далі Закон № 2136-ІХ), який визначив особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2136-ІХ, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Згідно із статтею 3 Закону № 2136-ІХ у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Стаття 7 Закону № 2136-ІХ визначає, що у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці.

Стаття 10 Закону № 2136-ІХ вказує, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Також при ухваленні рішення суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), у в якій зазначено, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Суд встановив, що сторони у справі перебували у трудових відносинах, що підтверджується копіями трудових книжок позивачів.

Сторонами цей факт не заперечувався, сумніву у достовірності цього факту у суду не виникає, також він підтверджується іншими доказами у справі, зокрема, інформацією з Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідями з ДРФО, копією наказу № 24-К/тр від 04.03.2024 та №12-адм/вс від 05.12.2023.

При розгляді справи судом також встановлені загальновідомі факти, що в порядку положення частини третьої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме, що військовослужбовці збройних сил та інших воєнізованих формувань РФ шляхом збройної агресії 24.02.2022 незаконно вторглись на територію України через державні кордони України, в тому числі у Запорізькій області, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, інші об`єкти цивільного сектору соціального забезпечення, та здійснили застосування оперативно-тактичних ракет по позиціям Збройних Сил України та об`єктах цивільної інфраструктури, що призвело до тяжких наслідків.

Загальновідомою обставиною є те, що з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який діє на час ухвалення даного рішення. Частина Запорізької області входить до переліку територій, на яких ведуться/велись бойові дії, частина тимчасово окупована, що, в свою чергу, призвело до вимушеного переселення населення в більш безпечні місця з міркувань безпеки.

Місто Токмак Пологівського району Запорізької області, де на час виникнення спірних правовідносин юридично та фактично було розташоване КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, з 26.02.2022 по теперішній час віднесено до переліку тимчасово окупованих територій України, де органи державно влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень.

Також суд вважає очевидним, що після захоплення та окупації міста Токмака Пологівського району Запорізької області російськими військами, приміщення КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР використовувалось як з метою надання медичних послуг населенню, яке залишилось проживати на вказаній території, так і з метою надання медичних послуг військовослужбовцям держави-агресора.

Такі обставини в сукупності, на думку суду, значно утруднили, а в подальшому фактично унеможливили виконання позивачами належним чином своїх трудових обов`язків.

Судом встановлено та сторонами визнається факт невиходу позивачами на роботу та фактичне невиконання ними трудових обов`язків на підприємстві відповідача у спірні періоди у зв`язку з їх виїздом з тимчасово окупованого міста на підконтрольну територію України.

Також суд вважає встановленим, що усі позивачі виїхали з окупованого міста Токмак Пологівського району Запорізької області з міркувань безпеки та є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

При цьому враховуючи, що фактично підприємство відповідача з дати оголошення воєнного стану знаходилось на території активних бойових дій, а з 26.02.2022 - на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, суд вважає встановленим та доведеним, що виїзд з окупованого міста та невиконання позивачами своїх обов`язків як працівників лікарні було об`єктивним та необхідним. Позивачі не з власної волі були позбавлені можливості безпечно для себе перебувати у місті Токмак та виконувати свої трудові обов`язки у спірні періоди на підприємстві відповідача.

Виїзд позивачів з тимчасово окупованої території був спрямований насамперед на захист свого життя і здоров`я та життя і здоров`я близьких в умовах воєнної загрози з боку збройних сил та військових формувань РФ, що свідчить про те, що вони з незалежних від них причин не могли виконувати свої трудові обов`язки, тобто фактично перебували у простої не з їх вини.

Суд також зауважує, що позивачі як працівники відповідача, з початку повномасштабної агресії РФ проти України, не отримали від керівництва лікарні жодних роз`яснень та інструкцій щодо їх дій при виконанні ними трудових обов`язків, у т.ч. у разі загрози їх життю та здоров`ю під час активних бойових дій, ракетних, бомбових ударів та окупації міста, або будь-якої підтримки від лікарні з цього питання.

У ході судового розгляду відповідачем не була доведена можливість забезпечення позивачам нормального робочого процесу та гарантування небезпечних умов для їх життя та здоров`я або для людей, які їх оточують після введення в Україні воєнного стану та окупації міста Токмак.

У той же час, на період дії воєнного стану за Законом № 2136-ІХ саме роботодавець встановлює особливості обліку робочого часу, кадрового діловодства, оплати праці тощо під час воєнного стану.

Не дивлячись на введення воєнного стану та окупацію міста Токмака Пологівського району Запорізької області, простій на підприємстві відповідача не оголошувався, питання про переведення працівників на іншу роботу на підконтрольну територію України не вирішувалось, у вказані періоди сторони спору не призупиняли дію трудового договору в порядку статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», і лише 06.12.2023 відповідач призупинив трудові відносини з позивачами, що також сторонами не оспорюється.

При цьому з наказу відповідача від 05.12.2023 № 12-адм/вс про призупинення трудових відносин з працівниками лікарні з 06.12.2023 вбачається, що підставою для видання такого наказу відповідачем було, зокрема, введення в Україні воєнного стану, знаходження підприємства на тимчасово окупованій території, яка неодноразово піддавалась ракетним та бомбовим ударам та у зв`язку з абсолютною неможливістю забезпечення працівника роботою (бойові дії, пошкодження приміщень внаслідок бойових дій) та виконання такої роботи працівником.

Такі обставини фактично спростовують доводи представника відповідача про відсутність поважних причин для не виходу позивачів у спірні періоди на роботу та безпідставність виїзду з тимчасово окупованої території.

Судом встановлено та визнається сторонами, що нарахування та виплата заробітної плати позивачам, після їх не виходу на роботу у зв`язку з виїздом з тимчасово окупованої території, відповідачем не здійснювалось.

Натомість на переконання суду, відсутність працівника на роботі у зв`язку з військовими діями та окупацією населеного пункту, де знаходиться підприємство, не може бути кваліфікована як неприбуття на роботу без поважної причини (зокрема прогул), і до з`ясування причин відсутності працівника та отримання від нього пояснень, доцільно обліковувати такого працівника, як відсутнього з нез`ясованих або з інших причин.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що заробітна плата мала бути виплачена позивачам на умовах, визначених трудовим договором, відповідно до статті 10 Закону № 2136-ІХ. Оскільки такі кошти позивачам не виплачені, суд прийшов до висновку, що відповідач порушив трудові права позивачів, зокрема на оплату праці.

Також відповідачем не надано будь-яких документів щодо заробітної плати позивачів тощо.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що заробітна плата мала бути виплачена позивачам на умовах, визначених трудовим договором, відповідно до статті 10 Закону № 2136-ІХ. Оскільки такі кошти позивачам не виплачені, суд прийшов до висновку, що відповідач порушив трудові права позивачів, зокрема на оплату праці.

При цьому військова агресія РФ проти України, введення воєнного стану, перебування населеного пункту, де фактично було розташоване підприємство, під окупацією, обстріли, не є тими обставинами, що звільняють роботодавця від обов`язку з оплати праці працівників, враховуючи те, що роботодавцем не було зупинено чи припинено діяльність юридичної особи, не було до 06.12.2023 призупинено дію трудового договору з позивачами, не було запроваджено простій та не визначено певних особливостей виконання працівниками своїх обов`язків на час воєнного стану.

Вказані вище обставини можуть бути підставами для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати, проте не звільняють його від обов`язку виплати заробітної плати.

Також суд враховує, що відповідачем не спростована об`єктивна неможливість здійснювати нарахування та виплату заробітної плати позивачам за спірний період.

Продовження протягом певного періоду здійснення підприємством своєї діяльності на тимчасово окупованій території, на що також звертав увагу представник відповідача, не спростовують факту порушення прав позивачів на оплату праці і не впливають на їх право на отримання заробітної плати за час невиконання ними трудових обов`язків не з їх вини з огляду на те, що дію трудового договору з позивачами не було призупинено до 05.12.2023, простій не було запроваджено, не визначено певних особливостей виконання ними своїх обов`язків на час воєнного стану.

Твердження представника відповідача про те, що у зв`язку з виїздом позивачів з тимчасово окупованої території з власної волі та невиконанням ними покладених на них трудових обов`язків, у відповідача відсутній обов`язок на нарахування та виплату їм заробітної плати, суд вважає формальними, безпідставними та такими, що об`єктивно спростовуються наданими суду доказами та встановленими судом обставинами.

При цьому суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 16.08.2023 у справі № 910/6654/22 зазначив, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо.

Відповідач жодним чином доводи позивачів в частині неможливості виконання ними трудових обов`язків не з їх вини не спростував, належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції не надав. Натомість суд вважає доведеним позивачами, що саме через збройну агресію, активні бойові дії, загрозу життю та здоров`ю вони були вимушені евакуюватися з міста Токмак Запорізької області, у зв`язку з чим з поважних причин та не з їх вини не могли виконувати свої трудові обов`язки безпосередньо на підприємстві відповідача, про що керівництво було обізнане, але жодних дій для визначення певних особливостей виконання працівниками своїх обов`язків на час воєнного стану відповідач не вчинив.

При ухваленні рішення суд також враховує, що Верховний Суд у постанові від 18.08.2022 у справі № 560/7496/20 прийшов до переконання, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Судом також встановлено, що наказом відповідача № 12-адм/вс від 05.12.2023 з позивачами була призупинена дія трудового договору з 06 грудня 2023 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

У порядку, передбаченому частиною четвертою статті 13 Закону № 2136-ІХ, вищевказаний наказ відповідача позивачами не оскаржувався до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу. Відомостей про скасування наказу відповідача № 12-адм/вс від 05.12.2023 матеріали справи не містять.

Суд відхиляє аргументи представника позивачів адвоката Коломоєць І.В., зазначені у заяві від 17.04.2025, про те, що вказаний доказ є неналежним, оскільки він не містить погодження військової адміністрації, є односторонньою відмовою від зобов`язань роботодавця, що прямо заборонено законом, він не оголошувався та не вручався позивачам.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Наказ відповідача № 12-адм/вс від 05.12.2023 містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо призупинення дії трудових договорів з позивачами, а отже є належним доказом.

Також суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 13 Закону № 2136-ІХ наказ (розпорядження) роботодавця про призупинення дії трудового договору, укладеного з працівником, крім укладеного з посадовими особами державних органів та органів місцевого самоврядування, не потребує погодження військової адміністрації, яка здійснює свої повноваження на відповідній території.

Інші обставини, зазначені представником позивачів, могли бути підставами для скасування вищевказаного наказу, проте вказана вимога не є предметом даного позову.

За тих обставин суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачів середньомісячної заробітної плати за період з 06.12.2023 (моменту призупинення дії трудового договору) необхідно відмовити, оскільки відшкодування заробітної плати з цього часу покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже до 18 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 (провадження № 11-90заі24)).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк його дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений із 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Суд враховує те, що середньомісячна заробітна плата є щомісячними виплатами, а отже за кожною такою виплатою має застосовуватись окремий строк звернення до суду.

Таким чином за грошовими вимогами, які виникли до 18.07.2022, строк звернення до суду не обмежується. За іншими вимогами про стягнення середньомісячної заробітної плати тримісячний строк для звернення до суду позивачів закінчився до 06.03.2024, після призупинення дії трудового договору 06.12.2023).

Поважність причин пропуску позивачами зазначеного строку матеріали справи не містять. При цьому позивачі мали можливість реалізувати своє право на подання позовної заяви до суду шляхом надсилання документів засобами поштового зв`язку, на офіційну електронну адресу суду через особистий кабінет у підсистемі «Електронний суд» або будь-якими іншими дистанційними засобами зв`язку.

Суд відхиляє аргументи представника позивачів про поважність причин пропуску вказаного строку позивачем ОСОБА_1 через хворобу, оскільки доказів цієї обставини суду не подано.

Також позивачка ОСОБА_2 просила стягнути середній заробіток за період з травня 2022 року до грудня 2024 року, позивачка ОСОБА_5 - з травня 2022 року до листопада 2023 року, позивачка ОСОБА_7 з травня 2022 року до грудня 2023 року.

Однак судом встановлено, що позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 отримувала заробітну плату в КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР до вересня 2022 року, що підтверджується відповідями з ДРФО № 1177397, 1177508 та 1177530 від 06.03.2025. Таким чином вимоги позивачок за період з 01.05.2022 до 30.09.2022 є необґрунтованими.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у позові в частині вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 до КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР про стягнення середньомісячної заробітної плати за період з 19.07.2022 до 05.12.2023 та в частині вимог позивачок ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Крім цього згідно з відповіддю з ДРФО № 1177446 від 06.03.2025 позивач ОСОБА_1 отримував заробітну плату у відповідача до травня 2022 року. При цьому позивач просив стягнути середній заробіток за період з травня 2022 року до лютого 2024 року. Таким чином вимоги позивача за період з 01.05.2022 до 31.05.2022 є необґрунтованими, а отже у позові в цій частині також необхідно відмовити.

У статтях 1 та 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон № 108/95-ВР) зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. До структури заробітної плати належать: основна заробітна плата винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При розрахунку середньомісячної заробітної плати суд не бере до уваги Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), які не підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду у постановах від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18) та від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19).

Оскільки відповідачем на виконання ухвали про витребування доказів від 06.03.2025 не надані відомості про заробітну плату позивачів, розрахунок середньомісячної заробітної плати суд проводить на підставі відомостей, які містяться у відповідях з ДРФО.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177446 від 06.03.2025 середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за квітень травень 2022 року склала 380,86 гривень (7 915,89 гривень + 8 461,28 гривня (заробітна плата за квітень та травень 2022 року) : 43 робочі дні)).

Таким чином заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивача ОСОБА_1 з 01 червня 2022 року до 18 липня 2022 року (34 робочих днів) складає 12 949,24 гривень (380,86 гривень (середньоденна заробітна плата) * 34 робочих дні)).

Згідно з відповіддю з ДРФО № 1177472 від 06.03.2025 позивачці ОСОБА_3 була нарахована заробітна плата відповідачем до березня 2022 року. При цьому нарахована їй у березні заробітна плата в сумі 2 486,76 гривень є значно меншою за заробітну плату, нараховану у січні та лютому 2022 року, що свідчить про те, що саме у березні 2022 року відповідач перестав їй нараховувати заробітну плату.

Середньоденна заробітна плата позивачки ОСОБА_3 за січень лютий 2022 року склала 554,38 гривні (10 399,85 гривень + 11 220,78 гривень (заробітна плата за січень та лютий 2022 року) : 39 робочі дні)).

Отже заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивачки ОСОБА_3 з 01 березня 2022 року до 18 липня 2022 року (105 робочих днів) складає 55 723,14 гривні (554,38 гривні (середньоденна заробітна плата) * 105 робочих днів) 2 486,76 гривень (виплачена заробітна плата за березень 2022 року)).

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177493 від 06.03.2025 позивачу ОСОБА_4 була нарахована заробітна плата відповідачем до березня 2022 року. При цьому нарахована йому у березні заробітна плата в сумі 3 036,66 гривень є значно меншою за заробітну плату, нараховану у січні та лютому 2022 року, що свідчить про те, що саме у березні 2022 року відповідач перестав йому нараховувати заробітну плату.

Середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_4 за січень лютий 2022 року склала 1 005,66 гривень (20 000 гривень + 19 220,78 гривень (заробітна плата за січень та лютий 2022 року) : 39 робочі дні)).

Таким чином заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивача ОСОБА_4 з 01 березня 2022 року до 18 липня 2022 року (105 робочих днів) складає 101 186,98 гривень (1 005,66 гривень (середньоденна заробітна плата) * 105 робочих днів) 7 036,60 гривень (виплачена заробітна плата за березень 2022 року) + 2 629,28 гривень (утримана заробітна плата у липні 2022 року)).

Згідно з відповіддю з ДРФО № 1177515 від 06.03.2025 середньоденна заробітна плата позивачки ОСОБА_6 за березень квітень 2022 року склала 628,69 гривень (13 500 гривень + 19 962,10 гривні (заробітна плата за березень та квітень 2022 року) 6 428,58 гривень (утримана заробітна плата у липні 2022 року): 43 робочі дні)).

Отже заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивачки ОСОБА_6 з 01 травня 2022 року до 18 липня 2022 року (62 робочих днів) складає 38 978,78 гривень (628,69 гривень (середньоденна заробітна плата) * 62 робочих днів)).

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177547 від 06.03.2025 позивачці ОСОБА_8 була нарахована заробітна плата відповідачем до квітня 2022 року. При цьому нарахована їй у квітні заробітна плата в сумі 6 428,57 гривень є значно меншою за заробітну плату, нараховану у лютому та березні 2022 року, що свідчить про те, що саме у квітні 2022 року відповідач перестав їй нараховувати заробітну плату.

Середньоденна заробітна плата позивачки ОСОБА_8 за лютий березень 2022 року склала 642,86 гривні (13 500 гривень + 13 500 гривень (заробітна плата за лютий та березень 2022 року) : 42 робочі дні)).

Таким чином заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивачки ОСОБА_8 з 01 квітня 2022 року до 18 липня 2022 року (83 робочих днів) складає 53 357,38 гривень (642,86 гривні (середньоденна заробітна плата) * 83 робочих днів)).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.06.2022 до 18.07.2022 у сумі 12 949,24 гривень, позивачки ОСОБА_3 середній заробіток за період з 01.03.2022 до 18.07.2022 в сумі 55 723,14 гривні, позивача ОСОБА_4 середній заробіток за період з 01.03.2022 до 18.07.2022 в сумі 101 186,98 гривень, позивачки ОСОБА_6 середній заробіток за період з 01.05.2022 до 18.07.2022 в сумі 38 978,78 гривень, позивачки ОСОБА_8 середній заробіток за період з 01.04.2022 до 18.07.2022 в сумі 53 357,38 гривень.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків.

Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою сьомою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що 26.11.2024 між позивачами та адвокатом Коломоєць Іриною Василівною укладені Договори про надання правової допомоги № 2611/2024/01, № 2611/2024/02, № 2611/2024/03, № 2611/2024/04, № 2611/2024/05, № 2611/2024/06, № 2611/2024/07, № 2611/2024/08.

Відповідно до розрахунку судових витрат позивачів, акту прийому передачі виконаних робіт/правничих послуг вартість витрат на надання професійної правничої допомоги за позовом до КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» ТМР складає 30 000 гривень, яка складається з супроводу клієнта в Ленінському районному суді міста Запоріжжя у справі № 334/9954/24 спорі з захисту трудових прав (не залежно від кількості судових засідань), в тому числі: Усна консультація з питань захисту трудового законодавства, оплату праці та простою, підготовка скарги, клопотань. Кількість витраченого адвокатом часу складає 30 годин.

Судом встановлено, що правова допомога надавалася всім позивачам. Проте відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 12 від 16.04.2025 витрати позивачів на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 гривень сплатила позивачка ОСОБА_3 .

У відзиві представник відповідача наполягала про неспівмірність витрат на правничу допомогу, оскільки дана справа є незначної складності, процесуальні документи у справі фактично дублюють один одного і не є об`ємними, стосуються всіх позивачів у справі, адвокату не було потрібно досліджувати додаткові джерела права, законодавство.

При визначені обґрунтованості витрат на правничу допомогу суд враховує те, що вказана справа розглянута у спрощеному позовному провадженні, адвокат Коломоєць І.В. приймала участь у судових засіданнях тривалістю близько 2,5 годин. Також нею складені позовна заява обсягом 10 аркушів, клопотання про допит позивачів як свідків обсягом 1 аркуш, адвокатський запит обсягом 1 аркуш та досудова вимога обсягом 1 аркуш.

Виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, суд дійшов висновку про те, що представником позивачів у даній справі витрачено 8 годин часу. А отже реальними є витрати на правничу допомогу в сумі 8 000 гривень із розрахунку вартості 1 години роботи адвоката 1 000 гривень (30 000 гривень : 30 годин).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином на відповідача покладаються витрати позивачки ОСОБА_3 на правничу допомогу в сумі 665,67 гривень (8 000 гривень (реальні витрати на правничу допомогу) ? (262 195,52 гривень (задоволена частина позову) : 3 199 138,50 гривень (ціна позову)), а витрати в сумі 29 334,33 гривні покладаються на позивачів.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із звільненням позивачки від сплати судового збору за вимоги про стягнення заробітної плати судовий збір у сумі 1 240,85 гривень (15 140 гривень (належний до сплати судовий збір) ? (262 195,52 гривень (задоволена частина позову) : 3 199 138,50 гривень (ціна позову)) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись статтями 10 - 13, 76 - 81, 89, 141, 263 - 265, 268, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 червня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 12 949 (дванадцять тисяч дев`ятсот сорок дев`ять) гривень 24 копійки, з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період з 01 березня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 55 723 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот двадцять три) гривні 14 копійок, з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_4 середній заробіток за період з 01 березня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 101 186 (сто одна тисяча сто вісімдесят шість) гривень 98 копійок, з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_6 середній заробіток за період з 01 травня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 38 978 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) гривень 78 копійок, з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_8 середній заробіток за період з 01 квітня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 53 357 (п`ятдесят три тисячі триста п`ятдесят сім) гривень 38 копійок, з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

У позові в іншій частині відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 655 (шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 67 копійок.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради в дохід держави судовий збір у сумі 1 240 (одна тисяча двісті сорок) гривень 85 копійок.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Повне рішення складене 22 квітня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: зареєстроване АДРЕСА_1 , фактичне АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: зареєстроване АДРЕСА_3 , фактичне АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: зареєстроване АДРЕСА_5 , фактичне АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: зареєстроване АДРЕСА_7 , фактичне АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: зареєстроване АДРЕСА_8 , фактичне АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_5 ,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: зареєстроване АДРЕСА_10 , фактичне АДРЕСА_11 , РНОКПП НОМЕР_6 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання: зареєстроване АДРЕСА_8 , фактичне АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_7 ,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання: зареєстроване АДРЕСА_15 , фактичне АДРЕСА_14 , РНОКПП НОМЕР_8 ,

відповідач Комунальне підприємство «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, місцезнаходження: вул. Медведєва Сержанта, буд. 4, м. Запоріжжя, .

Суддя М.В. Фетісов