КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/9642/20-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/320/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Желепи О.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Марфіної Н.В.,-

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29 січня 2017 року у розмірі 50 000 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 січня 2017 року ОСОБА_1 позичив відповідачу 50 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 01 червня 2017 року, що підтверджується розпискою.

ОСОБА_2 свої зобов'язання щодо повернення заборгованості не виконав.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року названий позов задоволено.

Стягнутоз ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 50 000, 00 доларів США та сплачений судовий збір у розмірі 10510 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 просив задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 заперечив щодо задоволення вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення позики в розмірі 50 000,00 доларів США.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що згідно розписки від 29 січня 2017 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000, 00 доларів США для подальшої їх передачі за вирішення питання щодо оренди земельної ділянки. Грошові кошти були передані, але по невідомим відповідачу причинам, питання не вирішене. Враховуючи, що грошові кошти ОСОБА_2 брав у позивача під свою відповідальність, відповідач зобов`язався повернути ОСОБА_1 50 000, 00 доларів США до 01 червня 2017 року.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначав, що відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики у розмірі 50 000, 00 доларів США не виконав.

Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мініму му доходів громадян. На підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року за № 760/22898/20 зроблено висновок: «За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.»

За ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що згідно розписки від 29 січня 2017 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000, 00 доларів США для подальшої їх передачі за вирішення питання щодо оренди земельної ділянки.

Грошові кошти, на підставі цієї розписки були передані відповідачу, але по невідомим відповідачу причинам, питання не було вирішене.

Враховуючи, що грошові кошти ОСОБА_2 брав у позивача під свою відповідальність, відповідач зобов`язався повернути ОСОБА_1 50 000, 00 доларів США до 01 червня 2017 року.

Відтак, розписка від 29 січня 2017 року містить чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному ОСОБА_2 , що вимагається положеннями ст. 1003 ЦК України.

ОСОБА_1 не доведено існування усіх істотних умов укладеного договору позики, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив справжню правову природу правочину та зробив помилковий висновок щодо виникнення між сторонами правовідносин позики.

Доказів укладення між сторонами договору позики матеріали справи не містять, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. ст. 1046-1049 ЦК України, на які посилається ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини, що випливають із договору доручення.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 не заявлено позовні вимоги до відповідача із цих підстав, а вимогу щодо повернення 50 000, 00 доларів США обґрунтовано положеннями ст. ст. 1046-1049 ЦК України.

Враховуючи, що суд позбавлений можливості самостійно змінити підстави позовних вимог, колегія суддів вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики необґрунтованим.

Протилежний висновок суду першої інстанції є помилковим.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 виконано саме посередницькі функції (доручення) щодо передачі грошових коштів у розмірі 50 000, 00 доларів США, відтак, між сторонами виникли правовідносини, які характерні для договору доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 21 грудня 2020 року ухвалено з неповним з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення суду.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 21 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: О.В. Желепа

С.Г. Музичко