ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 705/6575/24
Провадження № 22-ц/821/760/25, 22-ц/821/761/25
Категорія: 304020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря: Глущенко І.В.

учасники справи:

позивач: Фермерське господарство «Бджілка 2012»,

представник позивача : адвокат Мельник Олег Федорович,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідачів : адвокат Стамбула Віталій Михайлович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фермерського господарства «Бджілка 2012» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2025 рокута ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 лютого 2025 року (ухвалених під головуванням судді Гудзенко В.Л.в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області)у справі за позовом Фермерського господарства «Бджілка 2012» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

26 листопада 2024 року ФГ «Бджілка 2012» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.10.1992 Уманська районна рада Уманського району Черкаської області на підставі рішення № 11-21 надала ОСОБА_3 (на той час керівнику ФГ «Бджілка») для ведення фермерського господарства у постійне користування земельну ділянку площею 15,5 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Сушківської сільської ради Уманського району, Черкаської області.

24.01.1997 Уманська районна рада Уманського району, Черкаської області на підставі рішення № 6-4 надала ОСОБА_3 (на той час керівнику ФГ «Бджілка») для розширення фермерського господарства у постійне користування земельну ділянку площею 10,7 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Сушківської сільської ради Уманського району Черкаської області.

Вказує, що ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства було надано в постійне користування дві земельні ділянки площею 26,2 га (15,5 га та 10,7 га), які розташовані на території Сушківської сільської ради, Уманського району, Черкаської області, які були виділені для постійного користування для ведення фермерського господарства «Бджілка».

25.05.2006 ОСОБА_3 , який був головою ФГ «Бджілка» помер, але після його смерті ФГ «Бджілка» продовжувало використовувати вищевказані земельні ділянки за цільовим призначенням.

Також після смерті ОСОБА_3 внесено зміни та було перейменовано назву на ФГ «Бджілка 2012», керівником якого став ОСОБА_4 . З часу смерті ОСОБА_3 , голови ФГ «Бджілка», земельні ділянки, які були надані для обробітку фермерському господарству в постійне користування, продовжували оброблятися ФГ «Бджілка 2012».

У 2019 році голова ФГ «Бджілка 2012» звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області із заявою про надання згоди на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відведення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 10,7 га для ведення ФГ, проте у наданні такої згоди йому було відмовлено у зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка перебуває у приватній власності громадян.

Позивач вказує на обізнаність стосовно того, що земельна ділянка площею 10,7 га була передана у приватну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Дізнавшись про порушення своїх прав, вказує позивач, він звернувся з метою їх захисту до суду із позовом про визнання наказів та договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2024, залишеним без змін Постановою Черкаського апеляційного суду від 05.06.2024, визнано недійсними накази про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою, видані Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області за № 23-5121/14-18-СГ від 17.12.2018; № 23-5119/14-18-СГ від 17.12.2018; № 23-5120/14-18-СГ від 17.12.2018; № 23-5118/14-18-СГ від 17.12.2018 та № 23-5117/14-18-СГ від 17.12.201; визнано недійсними накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення, видані Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області, а саме: наказ №23-695/14-19-СГ від 11.03.2019 на ім`я ОСОБА_8 ; наказ №23-696/14-19-СГ від 11.03.2019 на ім`я ОСОБА_7 ; наказ №23-712/14-19-СГ від 13.03.2019 на ім`я ОСОБА_6 ; наказ №23-713/14-19-СГ від 13.03.2019 на ім`я ОСОБА_5 ; наказ №23-714/14-19-СГ від 13.03.2019 на ім`я ОСОБА_9 ; визнано недійсними договори купівлі-продажу: серія та номер: 737 від 10.09.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2168, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М., власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 ; серія та номер: 688 від 28.08.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2167, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М. власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 ; серія та номер: 539 від 26.07.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2166, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М., власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 ; серія та номер: 579 від 06.08.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2170, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М., власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 ; серія та номер: 538 від 26.07.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2169, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М., власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 . Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48115279 від 06.08.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47966129 від 26.07.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48609240 від 10.09.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48413731 від 28.07.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47966717 від 26.07.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано.

Позивач вказує, що не дивлячись на вказане рішення суду, відповідач ОСОБА_1 , продовжуючи реалізовувати умисел на заволодіння земельними ділянками, які за її спонуканням були отримані у приватну власність ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , а, в подальшому, продані їй за договорами купівлі-продажу, які були визнані нечинними та скасовані, 11.06.2024 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:2166 та :03:000:2169 об`єднала на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 24.02.2023.

В результаті вказаного об`єднання була сформована земельна ділянка площею 4,000 га, якій присвоєно кадастровий номер :03:000:0115.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:2167, :03:000:2168 та :03:000:2170 були об`єднані на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 24.03.2023.

В результаті вказаного об`єднання було перенесено до архівного шару та була сформована земельна ділянка площею 6,0000 га, якій присвоєно кадастровий номер :03:000:0117, яка, в подальшому, була розділена, внаслідок поділу було сформовано земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:0119 та :03:000:0120 площею 3,000 га кожна.

Після проведення об`єднання та роз`єднання земельних ділянок відповідач ОСОБА_1 11.06.2024 відповідно до договору купівлі-продажу продала земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0115 ОСОБА_2 .

Далі, 09.08.2024 ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу продала земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0119 ОСОБА_2 .

Також, 09.08.2024 ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу продала земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0120 ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що такими діями відповідачів були порушені його законні права щодо володіння та користування належним йому майном, тому з даним позовом він вимушений звернутися до суду.

На підставі наведеного, ФК «Бджілка 2012» просило суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними:

договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,0000 га кадастровий номер :03:000:0115 власником якої є ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 3,0000 га, кадастровий номер :03:000:0119, власником якої є ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,0000 га, кадастровий номер :03:000:0120, власником якої є ОСОБА_2 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 73594954 від 11.06.2024, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 74561114 від 13.08.2024, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 74561282 від 13.08.2024 та стягнути з відповідачів судові витрати.

17 лютого 2025 року ФГ «Бджілка 2012» звернулося до суду із заявою про зміну предмету позову, в якій просило суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними:

договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,0000 га кадастровий номер :03:000:0115 власником якої є ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 3,0000 га, кадастровий номер :03:000:0119, власником якої є ОСОБА_2 ;

договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,0000 га, кадастровий номер :03:000:0120, власником якої є ОСОБА_2 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 73594954 від 11.06.2024, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 74561114 від 13.08.2024, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 74561282 від 13.08.2024 , а також зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 повернути ФГ «Бджілка 2012» в користування земельну ділянку площею 4,0000 га кадастровий номер :03:000:0115, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2024; земельну ділянку загальною площею 3,0000 га, кадастровий номер :03:000:0119, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2024; земельну ділянку площею 3,0000 га, кадастровий номер :03:000:0120, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2024 і стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 лютого 2025 року у прийнятті заяви ФГ «Бджілка 2012» про зміну предмету позову в цивільній справі за позовом ФГ «Бджілка 2012» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень відмовлено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2025 року у задоволенні позову ФГ «Бджілка 2012» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень - відмовлено.

Заходи забезпечення позову, які були вжиті судом згідно ухвали від 13.02.2025 у цій справі, а саме: накладення арешту на земельну ділянку площею 4га, кадастровий номер :03:000:0115; земельну ділянку площею 3га, кадастровий номер :03:000:0119; та земельну ділянку площею 3га, кадастровий номер :03:000:0120, власником яких є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 - скасовано.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що позивач, виходячи із суті заявлених вимог, прагне до повернення в його користування належної йому земельної ділянки площею 10, 7 кв.м., тому вважає, що визнавши недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок з кадастровими номерами :03:000:0115; :03:000:01109 та :03:000:20 поновить свої права.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 24.02.2023 відповідач ОСОБА_1 провела дії щодо роз`єднання та об`єднання незаконно виділених земельних ділянок, в результаті чого утворилися земельні ділянки, стосовно яких на даний час виник предмет спору: кадастрові номери: :03:000:0115; :03:000:01109 та :03:000:20.

Суд вважав, що визнавши недійсними договори купівлі-продажу та скасувавши відповідні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, залишатиметься наявним факт розподілу та об`єднання земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 24.02.2023, що не призведе до відновлення порушеного права позивача, адже у його користування не повернеться земельна ділянка площею 10,7 га, так як її документально на даний час не існує.

Суд вважав, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, який не призведе до поновлення його прав, а тому позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 14 березня 2025 року засобами поштового зв`язку, ФГ «Бджілка 2012», вважаючи оскаржуване рішення таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення виниклого спору по суті, просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2025 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ФГ «Бджілка 2012», з урахуванням заяви про зміну предмету позову, задовольнити в повному обсязі.

Також просило скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 лютого 2025 року про відмову в прийнятті заяви ФГ про зміну предмету позову, а заяву про зміну предмету позову прийняти до провадження.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд не прийняв до розгляду заяву про зміну предмету позову, оскільки, за висновками суду, вона не відповідає вимогам ст. 49 ЦПК України і суд розцінює це, як зміну не тільки предмету, але й підстав позову, а тому її слід розглядати як новий позов з новими позовними вимогами, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності до вимог ЦПК України із одночасною відмовою від раніше заявлених вимог, з чим апелянт не погоджується.

Вказує, що відмовляючи у прийнятті заяви про зміну предмету позову, суд першої інстанції не вказав, в чом полягає зміна підстав позову, а лише констатує, що позивач поданням заяви про зміну предмету позову просить одночасно змінити не тільки предмет позову, а й підставу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, проте апелянт не погоджується із такими висновками, оскільки позивач не ставить питання про повернення позивачу земельної ділянки площею 10,7 га, як на те вказує суд.

Зазначає, що судом не зазначено, який же ефективний спосіб захисту необхідно застосувати в даному випадку.

При прийнятті рішення судом першої інстанції не було застосовано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.01.2023 у справі № 361/1308/19.

Відзиви на апеляційну скаргу

16 квітня 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Стамбули В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу,в якому останній, вважаючи апеляційну скаргу ФГ «Бджілка 2012» необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції законним, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Також не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо ухвали суду від 18 лютого 2025 року, вважаючи, що суд першої інстанції при постановленні ухвали не припустився порушень норм процесуального права. Ухвалені судом першої інстанції рішення просить залишити без змін.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.10.1992 Уманська районна рада Уманського району Черкаської області на підставі рішення № 11-21 надала ОСОБА_3 (на той час керівнику ФГ «Бджілка») для ведення фермерського господарства у постійне користування земельну ділянку площею 15,5 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Сушківської сільської ради Уманського району, Черкаської області, що підтверджується рішенням Уманської районної ради та державним актом на право постійного користування землею.

24.01.1997 Уманська районна рада Уманського району, Черкаської області на підставі рішення № 6-4 надала ОСОБА_3 (на той час керівнику ФГ «Бджілка») для розширення фермерського господарства у постійне користування земельну ділянку площею 10,7 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Сушківської сільської ради Уманського району Черкаської області, що підтверджується рішенням Уманської районної ради та державним актом на право постійного користування землею. Тобто, за вказаним державним актом ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства було надано в постійне користування дві земельні ділянки площею 26,2 га (15,5 га та 10,7 га), які розташовані на території Сушківської сільської ради, Уманського району, Черкаської області, що підтверджується рішенням Уманської районної ради та державним актом на право постійного користування землею.

25.05.2006 ОСОБА_3 , який був головою ФГ «Бджілка» помер, та після його смерті ФГ «Бджілка» продовжувало використовувати вищевказані земельні ділянки за цільовим призначенням.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 29.06.1992 засноване ФГ «Бджілка», головою якого був ОСОБА_3 , та після його смерті внесені зміни та було перейменовано назву на ФГ «Бджілка 2012», керівником якого став ОСОБА_4 .

З часу смерті ОСОБА_3 , голови ФГ «Бджілка», земельні ділянки, які були надані для обробітку фермерському господарству в постійне користування, продовжували оброблятися ФГ «Бджілка 2012».

У 2019 році голова ФГ «Бджілка 2012» звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області із заявою про надання згоди на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відведення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 10,70 га для ведення ФГ, проте у наданні такої згоди було відмовлено у зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка перебуває у приватній власності громадян.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2024 визнано недійсними накази про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою, видані Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області за № 23-5121/14-18-СГ від 17.12.2018; № 23-5119/14-18-СГ від 17.12.2018; № 23-5120/14-18-СГ від 17.12.2018; № 23-5118/14-18-СГ від 17.12.2018 та № 23-5117/14-18-СГ від 17.12.201; визнано недійсними накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення, видані Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області, а саме: наказ №23-695/14-19-СГ від 11.03.2019 на ім`я ОСОБА_8 ; наказ №23-696/14-19-СГ від 11.03.2019 на ім`я ОСОБА_7 ; наказ №23-712/14-19-СГ від 13.03.2019 на ім`я ОСОБА_6 ; наказ №23-713/14-19-СГ від 13.03.2019 на ім`я ОСОБА_5 ; наказ №23-714/14-19-СГ від 13.03.2019 на ім`я ОСОБА_9 ; визнано недійсними договори купівлі-продажу: серія та номер: 737 від 10.09.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2168, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М., власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 ; серія та номер: 688 від 28.08.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2167, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М. власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 ; серія та номер: 539 від 26.07.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2166, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М., власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 ; серія та номер: 579 від 06.08.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2170, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М., власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 ; серія та номер: 538 від 26.07.2019 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:000:2169, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Марченко Н.М., власником якої на цей час згідно запису в Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 . Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48115279 від 06.08.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47966129 від 26.07.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48609240 від 10.09.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48413731 від 28.07.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано; рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47966717 від 26.07.2019, форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власники: ОСОБА_1 скасовано.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 05.06.2024 рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2024 залишено без змін та вступило в законну силу 05.06.2024.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із зазначеного вбачається, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2024 досліджено та встановлено факт передачі за відповідним державним актом ОСОБА_3 для ведення фермерського господарства в постійне користування двох земельних ділянок площею 26,2 га (15,5 га та 10,7 га), які розташовані на території Сушківської сільської ради, Уманського району, Черкаської області, що підтверджується рішенням Уманської районної ради та державним актом на право постійного користування землею, а також безперервного використання вказаних земельних ділянок ФГ «Бджілка», а в подальшому ФГ «Бджілка 2012», тому така обставина не потребує доказування у цій справі.

Також, із наданого позивачем листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області №29-23-0.2-5187/2-24 від 31.07.2024 вбачається, що за інформацією відділу № 3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, земельні ділянки з кадастровим номером :03:000:2166 та з кадастровим номером :03:000:2169 було об`єднано на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 24.02.2023. У результаті даного об`єднання була сформована земельна ділянка, площею 4,0000 га, якій відповідно присвоєний кадастровий номер :03:000:0115. Власником даної земельної ділянки є ОСОБА_2 , право власності було зареєстровано 11.06.2024.

Земельні ділянки з кадастровим номером :03:000:2167, з кадастровим номером :03:000:2168 та з кадастровим номером:03:000:2170 було об`єднано на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 24.02.2023. У результаті даного об`єднання земельні ділянки з кадастровим номером :03:000:2167, з кадастровим номером :03:000:2168 та з кадастровим номером :03:000:2170 було перенесено до архівного шару і була сформована земельна ділянка, площею 6,0000 га, якій присвоєно кадастровий номер :03:000:0117. Зазначена земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0117 була розділена (кадастровий номер :03:000:0117 перенесено до архівного шару) і внаслідок поділу було сформовано земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:0119 та :03:000:0120 площею 3,000га кожна, власником яких на даний час є ОСОБА_1 . Право власності зареєстровано 10.07.2024.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0115 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер:1576, виданого 11.06.2024. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 73594954 від 11.06.2024 16:44:27, Черповицька І.Ю. приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області.

Також, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0119 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 562, виданого 09.08.2024. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74561114 від 13.08.2024 14:37:32, приватний нотаріус Мельник Ірина Леонідівна, Київський міський нотаріальний округ м. Київ.

Також, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0120 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 563, виданого 09.08.2024. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74561282 від 13.08.2024 14:41:22, приватний нотаріус Мельник Ірина Леонідівна, Київський міський нотаріальний округ м. Київ.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Щодо оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви про зміну предмету позову

Відмовляючи у прийнятті заяви ФГ «Бджілка 2012» про зміну предмету позову у даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що заява позивача про зміну предмету позову не відповідає вимогам ст. 49 ЦПК України, оскільки позивач змінює не тільки предмет , але й підстави позову і її слід розглядати як новий позов з новими позовними вимогами, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності до вимог ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня

1948 року (статті 8, 10).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення Європейського суду з прав людини від 04 грудня 1995 року в справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 13 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів предмета і підстави позову.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу (постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23)).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (постанови Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 759/17146/20 (провадження № 61-7914св23), від 22 травня 2024 року у справі № 128/285/18 (провадження № 61-15740св23), Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 01 липня 2024 року у справі № 908/1884/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 927/977/23 та інші.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) виснувала, що в разі надходження до суду такої заяви, суд, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як подання іншого (ще одного) позову чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас, як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно як збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Водночас, під час подання такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

У статті 188 ЦПК України містяться правила об`єднання і роз`єднання позовів.

Згідно із частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після відкриття провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зазначила, що оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то в разі подання позивачем заяви в підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас, позивач не позбавлений права звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

У даній справі, у позовній заяві предметом позову були: визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

17 лютого 2025 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій, окрім підтримання раніше зазначених вимог, просив зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 повернути ФГ «Бджілка 2012» в користування земельну ділянку площею 4,0000 га кадастровий номер :03:000:0115, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2024; земельну ділянку загальною площею 3,0000 га, кадастровий номер :03:000:0119, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2024; земельну ділянку площею 3,0000 га, кадастровий номер :03:000:0120, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2024.

Проаналізувавши заяву про зміну предмету позову, колегія суддів вважає, що позивач не лише просив змінити предмет позову, а й підстави позову, з урахуванням заперечень на відзив на позовну заяву, що по суті є новим позовом, оскільки в ній зазначені самостійні матеріально-правові вимоги ( зобов`язання повернути земельні ділянки) та на обгрунтування яких наведені нові обставини (фактичні обставини) і норми матеріального права, які не були вказані у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач подав не заяву про зміну предмета позову, а заяву, в якій містилися нові вимоги, які не були зазначені у позовній заяві.

Щодо скарги по суті позовних вимог

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду ( постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину, всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Касаційний суд наголошує, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (постанова Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах ( постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом (стаття 210 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину (частина перша та друга статті 126 ЗК України).

Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (пункт 7.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17 (провадження № 12-2гс19)).

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою ( пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів, договорів купівлі-продажу тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними способами захисту права власника, оскільки їх задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) дійшла висновку, що коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши, що позивач прагне до повернення в його користування належної йому земельної ділянки, дійшов правильного висновку, що визнавши недійсними договори купівлі-продажу та скасувавши відповідні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, залишатиметься наявним факт розподілу та об`єднання земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок від 24.02.2023, що не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Висновки суду першої інстанції про обрання позивачем неефективного способу захисту, який не призведе до поновлення його прав, є вірними.

У частині другій статті 152 ЗК України зазначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Як раніше зазначалось, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги, що рішення ухвалено поза межами 30-ти денного терміну, а заява подана вчасно та даний позов повинен бути розглянутий в порядку загального позовного провадження, відхиляються судом апеляційної інстанції по наступних підставах.

Як вбачається із матеріалів справи, 02 січня 2025 року ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області відкрито провадження у даній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження , відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Статтею 274 ЦПК України визначено справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд ( ч. 1 ст. 274 ЦПК України).

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у ч. 4 цієї статті ( ч. 2 ст. 274 ЦПК України).

Згідно ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом даного спору є визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що не відноситься до категорій справ, визначених у ч. 4 ст. 274 ЦПК України та може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що 02 січня 2025 ухвалою місцевого суду відкрито провадження у справі, а 26 лютого 2025 року ухвалено рішення по суті, то суд першої інстанції не порушив строки розгляду даної справи.

Крім того, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву ( ч. 7 ст. 279 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, із заявою про зміну предмету позову та клопотанням про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, позивач звернувся до суду поза межами строків, визначених ст. 49 та ч. 7 ст. 279 ЦПК України.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ЦПК України, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду з підстав порушення судом норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, що при прийнятті рішення судом першої інстанції не було застосовано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.01.2023 у справі № 361/1308/19, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки у справі № 361/1308/19 предметом спору є земельні ділянки водного фонду, а у даній справі предметом розгляду справи є земельні ділянки, надані для ведення фермерського господарства.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим колегія суддів не знаходить підстав для зміни або скасування постановленого судом першої інстанції рішення за наведених в апеляційній скарзі підстав.

Інші доводи, наведені ФГ «Бджілка 2012» в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують. Те саме стосується і оскарженої ФГ «Бджілка 2012» ухвали суду від 18 лютого 2025 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ФГ «Бджілка 2012» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2025 року , судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Бджілка 2012» залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2025 рокута ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 лютого 2025 року у справі за позовом Фермерського господарства «Бджілка 2012» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду виготовлено 25 квітня 2025 року/