Справа № 202/8741/24
Провадження № 2/202/734/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Мачуського О.М.,

за участю: секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільнц справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей з батьком -

ВСТАНОВИВ:

12 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Новік Лілія Володимирівна звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей з батьком .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10.01.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Позивач та відповідач мають двох спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також позивач має дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після початку повномасштабної війни в Україні позивач, відповідач та троє дітей залишили Україну та знайшли прихисток в Німеччині.

З початку 2023 року відповідач перестала проживати з позивачем та дітьми, зазначивши, що стосунки завершено, а 01.06.2023 року знялася з реєстрації місця проживання в Німеччині.

Наразі в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Станом на дату подання позову, вже більше року діти проживають з позивачем та перебувають на його утриманні. Мати дітей участі в їх житті не приймає.

Позивач проживає з дітьми в Німечині у місті Місбах, вони отримують там фінансову допомогу, батько створив всі умови для безпечного та комфортного проживання дітей, піклується про них та забезпечує всім необхідним. Відповідач добровільно покинула дітей перестала проживати з ними та не надає жодної матеріальної допомоги.

Просить визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про визнання позовних вимог.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кенжина О.О. в судовому засідання зазначила, що позивач разом з дітьми проживають в Німеччині 2 роки, мати дітей проживає окремо. Просила визначити місце проживання дітей з батьком, оскільки у позивача з відповідачем є спір з приводу цього питання.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Блехарська Ю.О. в судовому засідання зазначила, що матір також проживає в Німеччині, але не з дітьми, а за іншою адресою. Діти проживають разом з батьком, оскільки матір працює. Не заперечує проти визначення місця проживання дітей з батьком.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилася просила розглянути справу без участі їх представника, та при прийнятті рішення врахувати інтереси дітей.

Дослідивши письмові дока у справі, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

10 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстровано Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 9.

У позивача та відповідача є двоє дітей: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 10 жовтня 2013 року, та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області 09 березня

Діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання від 20.06.2024 № 2024/007262171, №2024/007247751.

Фактично проживають в Німеччині за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками про підтвердження місця реєстрації видані Службою реєстрації населення м. Місбах від 06.12.2022 року.

Діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються в початковій школі міста Місбах.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (пункт 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)).

Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22).

Згідно матеріалів справи діти сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживають в Німеччині за адресою: АДРЕСА_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Мати дитини - ОСОБА_2 , проживає окремо.

Щодо місця проживання дітей разом із батьком, відповідач ОСОБА_2 не заперечує, не ставила питання про визначення місця проживання дитини разом із нею.

Також, зі змісту заяви відповідачки ОСОБА_2 від 07.08.204 року про визнання позову вбачається, що діти мешкають разом із батьком без будь-яких перешкод зі сторони матері. Вона піклується про них, приділяє достатньо уваги, забезпечує всім необхідним та приймає участь у їх житті в достатній мірі.

Таким чином, з матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідачка досягли згоди щодо проживання дітей з батьком. Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дітей із батьком, мати не має перешкод у спілкуванні з дітьми.

За таких обставин, суд вважає, що відсутній між сторонами спір про визначення місця проживання дітей, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою ОСОБА_2 не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання дітей, які проживає разом із батьком і знаходиться на його утриманні, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дітей разом із батьком у позасудовому порядку.

При цьому суд враховує той факт, що як на час звернення до суду із вказаним позовом, так і на час ухвалення рішення по суті спору позивач у справі ОСОБА_1 та його діти, фактично проживають в одному житлі за однією адресою, мати дітей, яка проживає окремо, не ставить питання про визначення місця проживання дітей з нею, та не заперечує щодо проживання дітей з батьком, тому правових підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дітей із батьком на час розгляду справи немає, оскільки діти зареєстровані і фактично проживають з батьком і його право не оспорюється.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд, розглядаючи справу № 127/16211/23 за аналогічних правовідносин, у постанові від 10.07.2024 зазначив, що Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

Таким чином у даній справі між батьками дитини відсутній спір щодо місця проживання дітей, що свідчить про те, що права позивача не порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла, у зв`язку із чим, в даному випадку не можуть застосовуватись положення ст.161 СК України, на які посилається позивач у позовній заяві, враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо поданої відповідачкою ОСОБА_2 заяви відносно того, що вона визнає позов ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, то вказана заява відповідача не може бути підставою для задоволення вимог заявленого позову.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263-268, 293, 294, 315, 316, 319 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей з батьком - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський