Справа № 149/3062/24
Провадження № 22-ц/801/770/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 рокуСправа № 149/3062/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Петришиної Ірини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Павлюк О. О. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що судовим наказом Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року у справі № 149/797/24 з позивача на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 березня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

При видачі вказаного судового наказу судом не було застосовано положення ст. 182 СК України, оскільки наказне провадження є безспірним видом цивільного судочинства.

Водночас у позивача є аліментні зобов`язання за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 09 жовтня 2020 року у цивільній справі № 136/1503/19, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу).

Окрім того ОСОБА_1 має на утриманні п`ять дітей, повторно одружився.

З огляду на вказані обставини, позивач у заявленому позові просив суд змінити розмір аліментів, які стягуються на підставі судового наказу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач як на підставу позовних вимог посилається на одруження та наявність у нього обов`язку щодо утримання інших дітей.

Втім у ході судового розгляду не було встановлено, що мала місце істотна зміна матеріального становища позивача після ухвалення та набрання рішенням суду законної сили, яка б унеможливила чи істотно утруднила виконання ним свого обов`язку щодо сплати аліментів, раніше визначених рішенням суду (судовим наказом) 23 квітня 2024 року. Саме по собі укладення шлюбу та поява нових утриманців у позивача не свідчать про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, в тому числі і враховуючи їх встановлений розмір (1/3 доходу на двох дітей).

Безспірність стягнення на підставі судового наказу, на яку посилається позивач у позовній заяві, не позбавляла його права звернутися із заявою про скасування судового наказу в порядку, визначеному чинним законодавством, у разі його незгоди та наявності спору щодо розміру аліментів, однак докази вчинення таких дій матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, адвокат Петришина І. А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 21 лютого 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Оніщук В. В., судді: Рибчинський В. П., Голота Л. О.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 квітня 2025 року справу призначено до розгляду на 24 квітня 2025 року о 09 год 30 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.

Позивач як на підставу позову посилається на одруження та наявність у нього обов`язку щодо утримання інших дітей.

Суд першої інстанції не врахував, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22, від 10 жовтня 2023 року у справі № № 682/2454/22. Крім цього, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2024 року у справі № 686/22677/23, визначено, що зміна сімейного стану особи, є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів.

Окрім цього, суд першої інстанції повністю не звернув увагу та не надав правової оцінки факту щодо усиновлення ОСОБА_1 ще двох неповнолітній дітей, нинішньої дружини ОСОБА_7 .

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 09 січня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову - 12 серпня 2019 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а. с. 9-10).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 13 листопада 2019 року (а. с. 7).

Судовим наказом Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2024 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (а. с. 6).

28 грудня 2023 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 28 грудня 2023 року (а. с. 8).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 червня 2024 року:

- заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області, про усиновлення було задоволено;

- оголошено ОСОБА_1 усиновлювачем ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- внесено зміни у актові записи цивільного стану дітей (а. с. 13-15).

Відповідно до довідки ТОВ «Зміїв-Транс Захід» № 6 від 18 березня 2024 року ОСОБА_1 працює на посаді піскоструминника, його дохід за період з 07 червня 2023 року по 29 лютого 2024 року становить 136 054,55 грн (а. с. 11).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7 та 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, при цьому даний обов`язок є особистим, індивідуальним обов`язком як матері, так і батька.

Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення тими повноліття, незалежно від того проживають вони разом чи окремо. Кожен із батьків несе обов`язок утримання своїх дітей, способи виконання якого можуть визначатися за домовленістю між ними або за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення для справи.

При цьому згідно з положеннями ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частинами 1-2 ст. 160 визначено, що Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 7 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що у його житті відбулись зміни через повторне укладення шлюбу та усиновлення дітей нової дружини і в загальному утримання п`ятьох дітей.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у ході судового розгляду не було встановлено, що мала місце істотна зміна матеріального становища позивача після ухвалення та набрання рішенням суду законної сили, яка б унеможливила чи істотно утруднила виконання ним свого обов`язку щодо сплати аліментів, раніше визначених рішенням суду (судовим наказом) 23 квітня 2024 року. Саме по собі укладення шлюбу та поява нових утриманців у позивача не свідчать про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, в тому числі і враховуючи їх встановлений розмір (1/3 доходу на двох дітей).

Також місцевий суд зазначив, що безспірність стягнення на підставі судового наказу, на яку посилається позивач у позовній заяві, не позбавляла його права звернутися із заявою про скасування судового наказу в порядку, визначеному чинним законодавством, у разі його незгоди та наявності спору щодо розміру аліментів, однак докази вчинення таких дій матеріали справи не містять.

Втім із такими висновками колегія суддів повністю погодитися не може.

Так, положеннями ч. 1 ст. 170 ЦПК України не передбачено можливість подання заяви про скасування судового наказу про стягнення аліментів на дітей.

Окрім того судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні помилково зазначено про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів з урахуванням їх встановленого розміру 1/3 доходу на двох дітей, адже позивач просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються на підставі судового наказу на одну дитину у розмірі 1/4 від його доходів.

Водночас апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд виснує, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що з моменту винесення судового наказу про стягнення аліментів у справі № 149/797/24 від 14 березня 2024 року на користь ОСОБА_2 на малолітнього сина сторін, матеріальний стан ОСОБА_1 погіршився.

Так, рішення Липовецького районного суду Вінницької області у справі № 136 136/1503/19 про стягнення аліментів з позивача на користь ОСОБА_4 на двох неповнолітніх дітей було ухвалене судом 09 січня 2020 року, тобто до видачі вказаного судового наказу.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 також було укладено до видачі судового наказу, а саме 28 грудня 2023 року.

Щодо усиновлення ОСОБА_1 дітей ОСОБА_7 апеляційний суд зазначає, що відповідне рішення у справі № 136/881/24 було ухвалене Липовецьким районним судом Вінницької області після видачі судового наказу про стягнення аліментів, а саме 14 червня 2024 року.

Проте зі змісту рішення вбачається, що: « ОСОБА_1 2 роки піклується про ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , забезпечує їх матеріально, піклується про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, враховуючи встановлені обставини, зміни матеріального та сімейного стану ОСОБА_1 відбулися до видачі Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області судового наказу від 14 червня 2024 року.

Тому враховуючи принцип диспозитивності та змагальності сторін у судовому процесі, колегія суддів вважає, що позивач не довів, що із моменту постановлення судового рішення про стягнення аліментів його матеріальний стан суттєво погіршився, через що він не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Як зазначалося, за змістом статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів виснує, що розмір аліментів на малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заявлених позивачем доводів не може бути зменшено.

Окрім того апеляційний суд звертає увагу, що позивач не надав відомості про звернення до суду також із позовом про зменшення розміру аліментів, що стягуються на підставі рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 09 січня 2020 року, що ставить рідних дітей ОСОБА_1 у нерівне становище.

З огляду на викладене, колегія суддів виснує, що під час розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався у позовній заяві, а тому суд першої інстанції, хоча й хибно мотивував своє рішення, проте дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину у реакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга по суті залишена без задоволення, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Петришиної Ірини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 січня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський