ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4913/25 Справа № 202/1737/25 Суддя у 1-й інстанції - Маринін О. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Макарова М.О., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-5» Дніпровської міської ради

на ухвалу судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року

у справі за заявою Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-5» Дніпровської міської ради про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком ,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року Комунальне підприємство «ЖИЛСЕРВІС-5» Дніпровської міської ради звернулося до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із заявою про видачу судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком за період з 01.08.2023 року по 31.12.2024 року .

На підтвердження своїх вимог КП «ЖИЛСЕРВІС-5» ДМР було надано суду докази, серед яких: рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради №11-25/7 від 25.07.2023 року про призначення управителя багатоквартирного будинку; договір про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, що входять до об`єкту №1 від 28.07.2023 року; витяг з Додатку №5 до договору №1 про надання послуг з управління багатоквартирними будинками від 28.07.2023 року; довідку №5055 від 21.01.2025 року; особистий рахунок № НОМЕР_1 ; Виписка з ЄДРЮОФОПГФ стосовно КП «ЖИЛСЕРВІС-5» ДМР.

Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року у видачі судового наказу - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, КП «ЖИЛСЕРВІС-5» ДМР подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Відповідно до положень частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції виходив з того, що з наданих суду матеріалів, зокрема, довідки про склад сім`ї за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, що зареєстровано дві особи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як уповноважений власник та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , як співвласник. Зважаючи, що відповідно ст.ст. 67, 68 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» усі власники та повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири, а стягувачем заявлено вимогу лише до одного із них, суд не вбачає виникнення права грошової вимоги КП «ЖИЛСЕРВІС-5» ДМР саме до ОСОБА_1 в заявленому розмірі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлений обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Колегія суддів звертає увагу, що саме прохальна частина заяви про видачу судового наказу містить вимогу про стягнення суми заборгованості з ОСОБА_1 саме в солідарному порядку, однак без зазначення всіх солідарних боржників, хоча згідно довідки про склад сімї зазначені зареєстрованими за спірною адресою дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які також і є співвласниками. Та є не зрозумілим критерії вибору заявника щодо обрання в якості боржника за заявою про видачу судового наказу саме одного з співвласників.

Щодо помилковості твердження апелянта про необов`язковість зазначення всіх боржників, які несуть солідарну відповідальність, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Твердження апелянта про те, що закон не зобов`язує заявника у заяві про видачу судового наказу зазначати всіх боржників, які несуть солідарну відповідальність за зобов`язанням, є необґрунтованим та суперечить як положенням закону, так і суті інституту солідарної відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов`язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі від усіх боржників разом або від будь-кого з них окремо.

Проте, це право реалізується виключно у позовному провадженні, де суд досліджує питання правового статусу кожного з боржників.

Однак, судовий наказ є особливою спрощеною формою судового провадження, що передбачає відсутність судового розгляду та дослідження доказів. Через це заявник повинен надати вичерпну, достовірну та повну інформацію, що не викликає сумнівів.

Якщо зобов`язання є солідарним, це зобов`язує заявника вказати всіх боржників, інакше є ризик неповного або неправомірного стягнення.

Крім того, невказання інших боржників, які є солідарно відповідальними, порушує їхні процесуальні права, оскільки без повідомлення вони не можуть реалізувати своє право на заперечення проти наказу, а також унеможливлює повний розгляд справи навіть у межах наказного провадження.

Щодо посилання апелянта на можливість подальшого звернення з регресною вимогою як підставу для невказання всіх співборжників у заяві про видачу судового наказу, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Можливість звернення з регресом не замінює належного виконання вимог процесуального законодавства щодо подання заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до ст. 160, 161 ЦПК України, заява про видачу судового наказу має містити достовірні та повні відомості про боржника (або боржників), якщо зобов`язання є солідарним. Якщо таких осіб кілька усі мають бути вказані.

Невиконання цієї вимоги є підставою для відмови у видачі судового наказу, а не лише процедурною неточністю.

Судовий наказ це форма судового захисту, яка виключає змагальність сторін, тож до вимог заявника висуваються вищі стандарти точності та юридичної визначеності.

Ігнорування необхідності зазначати всіх солідарних боржників порушує суть та природу наказного провадження, і надання можливості в подальшому звертатись із регресом не усуває цього порушення.

Крім того, реалізація права на регрес виникає вже після виконання зобов`язання, тобто після фактичного погашення боргу за інших співвласників. Це не може бути виправданням для штучного уникнення зазначення цих осіб у заяві про видачу судового наказу.

Таким чином, аргумент апелянта щодо права на регрес не спростовує обов`язку зазначати в заяві про видачу судового наказу всіх осіб, які несуть солідарну відповідальність. В іншому випадку це створює ризики зловживання процесуальними правами та порушення принципу рівності сторін, а також може спричинити подвійне стягнення з різних осіб за одним і тим самим зобов`язанням.

Відповідно п.8 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у видачі судового наказу.

Колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до ч. 1 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-5» Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 лютого 2025 року про відмову у видачі судового наказу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

І.А. Єлізаренко