справа № 752/3137/24
провадження № 22-ц/824/3979/2025
головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бродський Валерій Володимирович про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Київської міської ради, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бродський В.В. про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 13 липня 1993 року Науково-дослідним інститутом «Квант» було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

У травні 1995 року всі члени сім`ї переїхали на постійне місце проживання до міста Дортмунд, Німеччина.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дортмунд померла ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач не могла приїхати до м. Києва та прийняти зазначену спадщину з поважних причин, а саме: хвороби батька та матері, які не обходилися без сторонньої допомоги, проживання в іншій країні, спалах захворювання SARS-CoV-2, введення воєнного стану на всій території України, а також через смерть батька позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17 січня 2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бродський В.В. надав письмове роз`яснення, в якому зазначив, що позивач вважається такою, що не прийняла спадщину внаслідок пропущеного строку на подання заяви про прийняття спадини.

З урахуванням зазначеного, позивачка просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Трембач С.М. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачки були об`єктивні, непереборні та істотні труднощі для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , як до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, так і до посольства України у ФРН, яке знаходиться у місті Берлін (відстань між містами Дортмунд та Берлін складає 498 кілометрів; час поїздки - більше 5 годин), оскільки за час проживання у ФРН ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 , маючи значний вік, не оволоділи на достатньому рівні німецькою мовою. ОСОБА_6 не могла хоча б на мінімальному елементарному рівні спілкуватись німецькою мовою. Зазначені обставини достовірно доводять те, що мати позивачки ОСОБА_6 , 1948 року народження, при наявності тяжких захворювань та незнанні німецької мови, щоденно і по всяк час не могла і не може обходитися без присутності позивачки, щоб пояснити яка саме допомога їй потрібна і отримати від позивачки життєво необхідну їй допомогу.

Також звертає увагу на помилковий висновок суду першої інстанції, що зверненню до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину (перед зверненням до суду має бути вирішено питання про видачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину), оскільки такий висновок не відповідає нормам матеріального права. Вказує, що постанова про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії як видача свідоцтва про право на спадщину, може бути винесена нотаріусом тільки в межах вже заведеної спадкової справи з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Зазначає, що виконуючи приписи ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом було надано спадкоємцю роз`яснення щодо порядку та способу оформлення спадкових прав, в тому числі в частині права на звернення до суду з позовом про надання додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

26 березня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Київської міської ради - Городок Ю.В., яка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що позивачем не доведено, які і чим саме та ким порушено її права. Не підтверджено позивачем і того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації нею особистих немайнових чи майнових прав.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Трембач С.М. просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Інші у часники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та відмови нотаріуса від вчинення нотаріальної дії.

Також суд першої інстанції виходив з того, що позивач не була позбавлена можливості протягом шестимісячного строку після смерті ОСОБА_4 звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до посольства України в іноземній країні, яке виконує консульські функції, або подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини через засоби поштового чи електронного зв`язку, з подальшим дооформленням належним чином (із засвідченням справжності підпису) або особистим прибуттям до нотаріуса.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині не доведення підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, виходячи з наступного.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (1220 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст.1223 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК України).

Згідно роз`яснень, які викладені у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.4 ст.49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі №339/369/18 сформульовано висновок про те, що якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 , батьками записані ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

19 грудня 1969 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_8 , батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

25 жовтня 1992 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 .

13 липня 1993 року Науково-дослідним інститутом «Квант» було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

В матеріалах справи міститься закордонний паспорт ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , який підтверджує постійне проживання у Німеччині.

20 листопада 2015 року рішенням Дільничого суду Дортмунда ОСОБА_1 визначено опікуном ОСОБА_13 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла у м. Дортмунд.

У 2018 році у ОСОБА_14 діагностували ряд захворювань, що підтверджено медичними документами.

У 2019 році у ОСОБА_15 також діагностували ряд захворювань.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер у м. Дортмунд.

Відповідно до роз`яснення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бродського Валерія Володимировича від 17 січня 2024 року №09/01-16, яке було оформлене після усного звернення ОСОБА_1 , остання вважається такою, що не прийняла спадщину внаслідок пропущеного строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №75467546 від 17 січня 2024 року спадкова справа щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не зареєстрована.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, вирішуючи питання про визначення додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який пропустив цей строк. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо ж у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 362/5972/18.

Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21 погодився з висновками судів, що саме лише перебування за межами країни не є поважною причиною пропуску строку для подання спадкоємцем заяви про прийняття спадщини, яка унеможливила чи в інший спосіб перешкодила йому вчасно здійснити таку дію.

Відповідно до ч.6 ст.1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України.

Згідно з ст.38 Закону України «Про нотаріат» на консульські установи України серед іншого також покладений обов`язок видавати свідоцтва про право на спадщину.

Процедура подання заяви про прийняття спадщини визначена пунктом 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, відповідно до пункту 3.5 глави 10 якого якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним способом (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

В даному контексті слід зазначити про наявність у законодавстві України механізму подання заяви про прийняття спадщини через консульські установи України, що врегульований Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року №142/5/310 «Про затвердження Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2004 року за № 1649/10248.

Згідно з підпунктами 3.11.3, 3.11.6 пункту 3.11 глави 3 вказаного Положення спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто консулу. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається консулом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним способом, або прибути особисто до консула.

Також за зверненням громадянина України консул (або уповноважений секретар із консульських питань) засвідчує справжність підпису на заяві про прийняття спадщини, проставляє на заяві свій підпис та гербову печатку, після чого спадкоємець повинен направити заяву в Україну засобами міжнародного поштового зв`язку.

У постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21 Верховний Суд виснував, що в екстрених випадках, коли існує ризик пропущення строку для прийняття спадщини, спадкоємець має право направити нотаріусу за місцем відкриття спадщини електронне повідомлення (аналог телеграми), в якому зазначити про прийняття спадщини, що узгоджується з пунктом 2.1 глави 10 Порядку № 296/5. Відтак законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців.

Як встановлено судом, що позивач отримала право на спадкування після смерті своєї баби ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємець за законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не навела переконливих доводів про наявність об`єктивних перешкод для звернення протягом шестимісячного строку після смерті ОСОБА_4 із відповідною заявою про прийняття спадщини до посольства України в іноземній країні, яке виконує консульські функції, або подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини через засоби поштового чи електронного зв`язку, з подальшим дооформленням належним чином (із засвідченням справжності підпису) або особистим прибуттям до нотаріуса.

Доказів, які б свідчили про наявність перешкод для подання такої заяви, позивач до суду не подала.

Доводи апеляційної скарги про те, що у позивачки були об`єктивні, непереборні та істотні труднощі для подання заяви про прийняття спадщини після баби ОСОБА_4 як до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, такі до посольства України у ФРН, яке знаходиться у місті Берлін, оскільки відстань між містами Дортмунд та Берлін складає 498 км колегія суддів не може прийняти до уваги так, як позивачка не була позбавлена можливості звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини через засоби поштового чи електронного зв`язку.

Отже є правильним висновок суду першої інстанції, що перебування позивача за кордоном та неможливість залишити хворих матір та батька без нагляду та догляду у Німеччині не може вважатися поважною причиною пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Позивач не довела належними та допустимими доказами, що такі обмеження об`єктивно перешкоджали їй реалізувати своє право та своєчасно прийняти спадщину.

Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба