Провадження № 2др/205/24/25
24 квітня 2025 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Киричок Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Панченко Оксани Василівни про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат на правову допомогу по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, 3% річних та інфляційних втрат,
У провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала вищевказана цивільна справа.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, 3% річних та інфляційних втрат було задоволено частково та вирішено питання розподілу судових витрат.

Представник позивача адвокат Панченко О.В., 14.04.2025 року сформувала в системі «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення, яка була зареєстрована судом 15.04.2025 року, у якій вона просила ухвалити додаткове рішення по справі № 205/10505/23, яким стягнути із відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. На підтвердження понесення витрат на правову допомогу представник позивача надала відповідні докази.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про зменшення витрат на правову допомогу не надали. Суд розглядає питання щодо ухвалення додаткового рішення по справі за відсутності сторін, оскільки їх неприбуття, у відповідності до ч. 4 ст. 270 ЦПК України, не я перешкодою для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши заяву та додані до неї документи, а також матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, 3% річних та інфляційних втрат було задоволено частково, вирішено стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за:

- договором позики від 04.12.2020 року № 1054 у розмірі 112 000,00 грн., інфляційні втрати за період з 05.06.2021 року по 24.02.2022 року у розмірі 7 476,83 грн., 3% річних за період з 05.06.2021 року по 24.02.2022 року у розмірі 2 439,45 грн.;

- договором позики від 18.06.2022 року № 444 у розмірі 144 000,00 грн.;

- договором позики від 25.08.2022 року № 678 у розмірі 148 000,00 грн., а всього стягнути заборгованість за вказаними договорами, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, у розмірі 413 916,28 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Також стягнуто у рівних частках із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у загальному розмір 4 574,54 грн., тобто по 2 287,27 грн. з кожного.

Представником позивача, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про надання доказів понесення витрат на правову допомогу протягом встановленого законом 5-денного строку після ухвалення судом рішення у справі.

У своїй заяві, яка була подана в межах встановленого законодавством строку, представник позивача ставить питання про стягнення із відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 133 ЦПК України витрати пов`язані із залученням експертів, проведенням експертизи, а також витрати на правничу допомогу відносяться до витрат пов`язаних з розглядом справи й відповідно входять до складу судових витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката.

Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Також слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їх пропорційність до предмета спору.

Суд при ухваленні додаткового рішення враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18, згідно склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача було надано копії:

- ордеру про надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Панченко О.В.;

- договору (угоди) про правову допомогу від 15.12.2023 року;

- акту від 09.04.2025 року № 1 приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) за договором про надання правничої допомоги б/н від 15.12.2023 року;

- довідки від 09.04.2025 року, підписаної адвокатом Панченко О.В., про отримання адвокатом від ОСОБА_1 гонорару у розмірі 5 000 грн.

При цьому, суд дослідив акт № 1 приймання-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 09.04.2025 року, у якому викладено детальний опис виконаних робіт адвокатом, та встановив, що первинна консультація клієнта, аналіз судової практики та правових позицій, щодо предмета спору, участь у судових засіданнях, підготовка документів по суті у справі № 205/10505/23 усього складає 5 000 грн.

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Так, розглядаючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду і практику Європейського суду з прав людини, та доходить висновку, що розмір заявлених до стягнення із позивача витрат на правову допомогу в сумі 5 000 грн. повною мірою відповідає критерію реальності адвокатських витрат і критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати є співставними з обсягом і змістом наданих послуг.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи предмет позову, обсяг роботи та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для її виконання фахівцем у галузі права, з урахуванням зібраних та наданих суду доказів, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, враховуючи співмірність складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, суд вважає, що заявлена сума у розмірі 5 000 грн. є справедливою, розумною та співмірною, а відтак доходить висновку про задоволення заяви у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 76, 77, 80, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 270, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Панченко Оксани Василівни про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат на правову допомогу по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, 3% річних та інфляційних втрат задовольнити.

Ухвалити додаткове рішення у цивільній справі № 205/10505/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, 3% річних та інфляційних втрат.

Стягнути у рівних частках із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) судові витрати по справі у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок, тобто по 2 500 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Федотова В.М.

.