Номер провадження: 22-ц/813/3543/25
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 26 569, 46 гривень.

Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 грн щомісячно починаючи з 16.05.2019 року до закінчення навчання (планована дата закінчення навчання 30 червня 2022 р.). На виконання рішення суду 06 липня 2020 року старшим державним виконавцем Кілійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління юстиції (м .Одеса) Бурлаченко О.В. відкрито виконавче провадження № 62486661, про що винесена постанова від 06.07.2020 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 16 травня 2022 року рішенням Малиновського районного суду міста Одеси стягнуто 44 715 гривень з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів станом на 26 липня 2021 року.

Позивачка зазначала, що ОСОБА_2 є молодою, здоровою, спроможною особою працездатного віку, не має жодних фізичних або інших обмежень щодо реалізації свого конституційного права на працю. Своє конституційне право на працю та отримання трудових доходів відповідач реалізує шляхом регулярних виїздів за кордон України. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18 квітня 2024 року вбачається, що з липня 2021 року по червень 2022 року сукупний розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 22 373 гривні. Згідно розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, складеного позивачем, дата початку періоду прострочки за ВП № 62486661 - з 1 червня 2019 рік по червень 2022 року (дата закінчення навчання) загальна сума неустойки (пені) складає 71 284, 69 гривні. Однак, оскільки рішенням Малиновського районного суду міста Одеси стягнуто 44 715,23 гривень з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів станом з червня 2019 року по 26 липня 2021 року, позивач вважає, що стягненню підлягає неустойка (пеня) в розмірі 26 569, 46 грн.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Відповідач подав до суду письмові пояснення із запереченнями проти позову, які обґрунтовані тим, що в період з липня 2021 року по листопад 2023 року відповідачем сплачено аліментів на суму 34 399,08 грн, а рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16.05.2022 року з відповідача стягнута неустойка за прострочення аліментів за період з травня 2019 року по 26 липня 2021 року в сумі 44 715,23 грн. Отже, складання позивачем розрахунку неустойки (пені) за період, який вже охоплений рішенням суду, протирічить статті 62 Конституції України. Крім того, відповідач просить зменшити розмір неустойки на підставі ч. 2 ст. 196 СК України, так як на його утриманні перебуває дитина 2015 року народження та непрацездатні батьки, які отримують пенсію мінімального розміру, визначеного законом, та якої ним не достатньо для лікування та забезпечення своїх базових потреб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) в розмірі 7 000 грн. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 гривні 20 копійок.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про зменшення неустойки (пені) до 7 000 гривень.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 24 квітня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 521/8271/19 від 18.11.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 000 грн. щомісячно, починаючи з 16 травня 2019 року й до закінчення навчання (планована дата закінчення навчання: 30 червня 2022 року).

Старшим державним виконавцем Кілійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) 06.07.2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63486661 з примусового виконання виконавчого листа № 521/8271/19 від 21.01.2020 року. Вказані обставини не заперечуються сторонами.

16 травня 2022 року Малиновським районним судом міста Одеси позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів станом на 26 липня 2021 року у розмірі 44 715, 23 грн.

З розрахунку заборгованості державного виконавця Кілійського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) станом на 18.04.2024 р., вбачається, що за період з травня 2019 року по червень 2022 року за ОСОБА_2 рахувалась заборгованість у розмірі 22 373,00 грн., (а.с.10-11). Зокрема, після 26 липня 2021 року: за серпень 2021 року 0,00 грн; за вересень 2021 року - 2 000,00 грн; за жовтень 2021 року - 2 000,00 грн; за листопад 2021 року - 2 020,00 грн; за грудень 2021 року - 2 018,00 грн; за січень 2022 року - 2 026,00 грн; за лютий 2022 року -2 000,00 грн; за березень 2022 року 2 000,00 грн; за квітень 2022 року 2 000,00 грн; за травень 2022 року 2 000,00 грн; за червень 2022 року 2 000,00 грн;

З серпня по листопад 2023 року заборгованість була погашена періодичними платежами, а саме: за серпень 2023 року 3 994,49 грн; за вересень 2023 року 3 973,49 грн; за жовтень 2023 року 3 985,33 грн; за листопад 2023 року 10 440,88 грн.

Таким чином, заборгованість по аліментам відповідачем повністю погашена в листопаді 2023 року.

За приписами статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина третя статті 181 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 частини першої статті 196 СК України).

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що:

«правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі №711/679/21 надано тлумачення вказаних норм, відповідно до якого:

«стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;

розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %;

при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується».

Судом першої інстанції правильно встановлено, що розмір пені за період з серпня 2021 року по листопад 2023 року становить 131285 грн. Натомість сукупний розмір заборгованості з серпня 2021 року по червень 2022 року, на яку нараховувалася пеня, складає 22 373,00 грн. Тому з урахуванням того, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, одержувач аліментів має право на стягнення 22 373,00 грн.

Водночас, суд першої інстанції, визначаючи розмір неустойки (пені), який необхідно стягнути з відповідача застосував положення ч. 2 ст. 196 СК України з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції зазначив, що в якості доказів неможливості сплатити неустойку (пеню) в повному розмірі, стороною відповідача надано до суду наступні документи: копія свідоцтва про народження дочки відповідача, ОСОБА_4 , 2015 року народження; копія інформації з ПФУ і про застраховану особу ОСОБА_2 за період з 1999 року по 2023 рік; відомості про доходи ОСОБА_2 станом на 06.09.2024 р.; копія довідки від 27.06.2019 року Кілійської ЦРЛ; копія довідки від 30.01.2023 року Кілійської багатопрофільної лікарні; копія виписки з медичної карти від 16.08.2021 року; копія висновку ЛКК № 318 від 21.04.2023 року; копія довідки про доходи ОСОБА_2 за період з 01.01.2023 року по 30.06.2023 року; копія рахунку-фактури та квитанції про сплату за металоконструкції для операції стегнової кістки в розмірі 12750 грн.; копія медичного висновку від 29.01.2020 року про проведену операцію ОСОБА_5 ; копія виписки з медичної карти № 692 від 21.02.2023 року; копія протоколу КТ від 10.03.2023 року; копія виписки з медичної карти ОСОБА_5 від 10.03.2023 року.

Надаючи правову оцінку наданим стороною відповідача доказам на підтвердження доводів щодо необхідності зменшення розміру неустойки, суд першої інстанції вважав, що надані докази повною мірою підтверджують обставини неможливості через свій матеріальний та сімейний стан сплатити неустойку в повному розмірі, на які посилався відповідач.

Таким чином, ОСОБА_2 доведено належними та допустимими доказами підстави зменшення судом неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів в розмірі 7000 грн.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Апеляційний суд зауважує, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Апеляційний суд також зазначає, що частиною дев`ятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як на підставу зменшення сплати неустойки відповідач послався на те, що:

1) відповідач мешкає сім`єю у складі трьох осіб ( ОСОБА_6 (цивільна дружина), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (спільна донька)), яка перебуває на їх утриманні;

2) батьки відповідача ОСОБА_8 (батько) та ОСОБА_5 є особами пенсійного віку, отримують мінімальну пенсію, якої не вистачає на оплату комунальних послуг та ліки, через що потребують матеріальної підтримки від сина. Крім того, батько ОСОБА_8 тривалий час тяжко хворіє, через що перебуває на «Д» обліку у онколога, а у квітні 2015 року він переніс інсульт та став частково паралізованим.

На підтвердження цих обставин надано такі докази:

1) копія свідоцтва про народження дочки відповідача, ОСОБА_4 , 2015 року народження;

2) копія інформації з ПФУ і про застраховану особу ОСОБА_2 за період з 1999 року по 2023 рік;

3) відомості про доходи ОСОБА_2 станом на 06.09.2024;

4) копія довідки від 27.06.2019 Кілійської ЦРЛ;

5) копія довідки від 30.01.2023 Кілійської багатопрофільної лікарні;

6) копія виписки з медичної карти від 16.08.2021;

7) копія висновку ЛКК № 318 від 21.04.2023;

8) копія довідки про доходи ОСОБА_2 за період з 01.01.2023 по 30.06.2023;

9) копія рахунку-фактури та квитанції про сплату за металоконструкції для операції стегнової кістки в розмірі 12750;

10) копія медичного висновку від 29.01.2020 про проведену операцію ОСОБА_5 ;

11) копія виписки з медичної карти № 692 від 21.02.2023;

12) копія протоколу КТ від 10.03.2023;

13) копія виписки з медичної карти ОСОБА_5 від 10.03.2023.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не надано жодного належного письмового доказу того, що батьки перебувають саме на його утриманні, та саме ОСОБА_2 матеріально їх забезпечував та оплачував їх лікування.

Крім того, деякі докази, надані стороною відповідача, датуються 2019, 2021, 2023 роками, тоді як позов пред`явлений у вересні 2024 року, а тому не можуть свідчити про неможливість сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів після винесення рішення суду.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує необхідність надання матеріальної допомоги ОСОБА_2 хворому батьку ОСОБА_8 , який має наслідки перенесеного інсульту, а також перебування на утриманні малолітньої особи ОСОБА_4 , та вважає за можливе зменшити розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, який заявлений позивачем, до 18 000 гривень. На переконання суду апеляційної інстанції, такий розмір неустойки (пені) сприятиме належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку при визначенні розміру суми стягнення, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру неустойки (пені).

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 370, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2024 року змінити, збільшивши розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів до 18 000 гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева