УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 757/12652/23

провадження № 61-4306ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Простибоженком Олегом Сергійовичем, на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, уточнивши позовні вимоги, просила поділити спільно нажите майно, а саме:

- квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 5 192 000,00 грн, яка оформлена на відповідача;

- квартиру

АДРЕСА_2 , вартістю 7 598 100,00 грн, яка оформлена на відповідача;

- земельну ділянку, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада, СТ «Енергетик», площею - 0,0609 га, кадастровий номер: :04:009:0063, вартістю 62 727,00 грн, яка оформлена на відповідача,

- об`єкт нерухомості, який відповідно до правовстановлюючого документа значиться як: мотомісце НОМЕР_8, цокольний поверх, літ. А-15, та розташований за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 56 940,00 грн, яка оформлена на відповідача,

- об`єкт нерухомості, який відповідно до правовстановлюючого документа значиться як: мотомісце № НОМЕР_9, літ. А-15, та розташований за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 56 940,00 грн, яка оформлена на відповідача,

- транспортний засіб Volkswagen Touareg, об`ємом двигуна 2967 куб. см., 2017 року випуску, номер кузовуНОМЕР_10, д.н.з. НОМЕР_1 , який оформлений на відповідача згідно угоди фінансового лізингу,

- транспортний засіб MASERATI LEVANTE, об`ємом двигуна 2979 куб. см., 2022 року випуску; номер кузову НОМЕР_7, д.н.з. НОМЕР_2 , який зареєстрований на відповідача,

- транспортний засіб MERCEDES-BENZ С 300, об`ємом двигуна 1991 куб. см., 2017 року випуску; номер кузову НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , який зареєстрований на відповідача,

- транспортний засіб INDIAN N16MSA00EJ, об`ємом двигуна 999 куб. см., 2016 року випуску; номер шасі НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 , який зареєстрований на відповідача;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці у вартості майна у розмірі 5 372 555,50 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння.

15 січня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб MASERATILEVANTE, об`ємом двигуна 2979 куб. см., 2022 року випуску; номер кузову НОМЕР_7 ; транспортний засіб MERCEDES-BENZ С 300, об`ємом двигуна 1991 куб. см., 2017 року випуску; номер кузову НОМЕР_3 .

Заява обґрунтована тим, що відповідач планує відчужити вказані транспортні засоби, що підтверджується розміщеними на сервісі з продажу автомобілів оголошенням, та невжиття заходів забезпечення позову, виходячи з предмету позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами і належним чином забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на транспортний засіб MASERATI LEVANTE, об`ємом двигуна 2979 куб. см., 2022 року випуску; номер кузову НОМЕР_7 , який на праві власності належить ОСОБА_1 ; транспортний засіб MERCEDES-BENZ С 300, об`ємом двигуна 1991 куб. см., 2017 року випуску; номер кузову НОМЕР_3 , який на праві власності належить ОСОБА_1 . Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаних транспортних засобів.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що між сторонами у справі виник спір щодо поділу майна подружжя, вказані транспортні засоби зареєстровані за ОСОБА_1 , тому невжиття заходів забезпечення позову в цій справі може істотно утруднити виконання можливого рішення про задоволення позову, оскільки існує ризик відчуження майна, що є предметом спору. Вказаний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, позивач за первісним позовом навела обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, що призведе до неможливості встановлення їх реальної ринкової вартості. У разі задоволення позову за ОСОБА_2 може бути визнано право на частину спільного сумісного майна, а також стягнуто з відповідача грошову компенсацію різниці у вартості майна, право власності на яке буде визнано за відповідачем. При вирішенні даного спору суду першої інстанції треба буде встановити обсяг усього спільного майна подружжя та його вартість. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Тому заява представника позивача за первісним позовом про забезпечення позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

03 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 просить транспорті засоби, на які накладено арешт, виділити в особисту приватну власність ОСОБА_1 , який не оспорює та визнає, що зазначені транспортні засоби належать до спільної сумісної власності подружжя. Тому в разі задоволення позову та здійснення поділу спільного майна подружжя у запропонований позивачкою спосіб, розпорядження відповідачем за первісним позовом транспортними засобами жодним чином не ускладнюватиме виконання рішення та не вимагатиме додаткового захисту. Заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності забезпечення позову, а заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому. Всупереч зазначеному, суди першої та апеляційної інстанції таких обставин справи не врахували та необґрунтовано ухвалили рішення щодо накладення арешту на майно, яке ОСОБА_2 навіть не просить виділити собі у вартість.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що:

«43. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

48. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

54. Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, як уже зазначалося вище, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

55. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів.

57. Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення заяви.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 757/12652/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А . Гудима

П. І. Пархоменко