ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/1737/24
Номер провадження 22-ц/818/762/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника ОСОБА_1 адвоката Романченка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2024 року в складі судді Зуб Г.А. по справі № 953/1737/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.

Позовна заява мотивована тим, що 09 серпня 2022 року між нею та відповідачем укладено шлюб, від якого народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 01 червня 2023 року вони з відповідачем не проживають разом у зв`язку з погіршенням стосунків. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2024 року шлюб між сторонами було розірвано.

Під час шлюбу було придбано транспортний засіб KIA SORENTO, № куз. НОМЕР_1 , вартістю 260 921,00 грн, та гвинтівка вартістю понад 100 000,00 грн. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто.

22 червня 2023 року вказаний автомобіль відповідач продав без її згоди, отже вона має право на компенсацію половини його дійсної ринкової вартості.

Вартість спірного автомобіля станом на 17 січня 2024 року становить 260 921,94 грн відповідно до висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження, виготовленого ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» за її замовленням, за складання якого вона сплатила 4543,68 грн.

Просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності транспортний засіб KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. НОМЕР_1 , вартістю 260 921,00 грн; стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію у сумі 130 460, 97 грн за продаж транспортного засобу KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати за проведення транспортного-товарознавчого дослідження у розмірі 4543,68 грн, судовий збір покласти на відповідача.

10 квітня 2024 року від представника ОСОБА_1 адвоката Романченка О.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що на момент придбання спірного автомобіля сторони перебували у шлюбі лише три місяці, та за цей період доходи подружжя не дозволяли їм придбати спірний автомобіль. Для придбання автомобіля ним 05 листопада 2022 року було укладено договір позики із ОСОБА_4 на суму 330 000,00 грн. За вказані кошти і було придбано автомобіль, та він відповідно до умов договору позики щомісячно погашав вищевказану позику. Після припинення шлюбних відносин у червні 2023 року він з метою уникнення подальших спорів щодо поділу майна подружжя та погашення боргу перед ОСОБА_4 повідомив усно позивачку про продаж автомобіля. Кошти, отримані від продажу автомобіля, витрачені на погашення боргу за договором позики, тобто для виконання спільних із позивачкою зобов`язань, а тому відсутні підстави для стягнення з нього 1/2 вартості майна.

15 квітня 2024 року позивачкою надано відповідь на відзив, в якій вона вказала, що відповідачем не надано доказів того, що на момент придбання транспортного засобу їх доходи не дозволяли придбати авто. На момент купівлі авто вони вже перебували у стосунках з відповідачем приблизно п`ять років, два з яким проживали разом. Доказів, що відповідач придбав автомобіль саме за позичені кошти, до суду не надано. Після придбання авто, відповідач придбав також зброю. Доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї, також не надано, та сума наданої позики не відображена в декларації відповідача за 2022 рік, що ставить під сумнів укладений правочин. Також, укладення договору позики і виконання зобов`язання за ним не може вплинути на той факт, що транспортний засіб був придбаний у шлюбі, та проданий без її згоди, а тому відповідач зобов`язаний сплатити компенсацію у розмірі 1/2 оціночної вартості транспортного засобу.

22 квітня 2024 року представником відповідача адвокатом Романченком О.М. подані до суду заперечення, в яких він посилався на те, що позивачка вказала, що не надавала згоду на укладення договору позики, отже на отримані за цим договором кошти та придбане за такі кошти майно не поширюється режим спільного майна подружжя. Доходи відповідача не дозволяли йому придбати транспортний засіб, оскільки його дохід за 2022 рік склав лише 26 540,00 грн, а позивачка взагалі за 2022 рік ніяких доходів не мала. Позивачкою не надано доказів, які б підтверджували наявність в неї доходів, які б дозволяли придбати спірний автомобіль. Позивачкою не спростовано факт придбання спірного автомобіля саме за позичені кошти. Не відображення відомостей про позику у декларації може свідчити виключно про необізнаність щодо правил її заповнення, та не може слугувати доказом не укладення договору позики.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 транспортний засіб KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 130 460,97 грн та витрати, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 4543,68 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1304,61 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний транспортний засіб був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний під час шлюбу, проте відповідач здійснив його продаж без згоди позивачки, як другого з подружжя, та не надав доказів використання отриманих від продажу цього майна коштів в інтересах сім`ї.

На вказане судове рішення 01 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Романченко О.М. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, винесеним з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування висновків Верховного Суду в аналогічних справах. За два місяці перебування у шлюбі подружжя не могло назбирати кошти, достатні для придбання спірного автомобіля. Позивачка вказала, що не надавала згоду на укладення ним договору позики, отже на отримані за цим договором кошти та придбане за такі кошти майно не поширюється режим спільного майна подружжя, тобто спірний автомобіль придбаний за особисті кошти і не є спільним майном подружжя. Позивачкою не було спростовано факт придбання спірного автомобіля саме за позичені кошти, а також не доведено належними і допустимими доказами факт придбання спірного автомобіля за інші кошти. У договорі позики від 05 листопада 2022 року не зазначено, що позичені кошти передаються на придбання автомобіля, тож висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17, на який послався суд, є нерелевантним. Автомобіль продано ще під час перебування в шлюбі, розрахунок з кредитором за договором позики безпосередньо після продажу спірного автомобіля у сукупності із іншими доказами підтверджує, що він використав кошти, одержані від продажу спірного автомобіля, саме в інтересах сім`ї. Суд задовольнив клопотання позивачки про витребування доказів, незважаючи на пропуск строку на його подання. Вказав, що орієнтовний розмір його витрат на правничу допомогу складає 15 000,00 грн.

18 грудня 2024 року від ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що на час придбання спірного автомобіля вони з відповідачем вже тривалий час мешкали разом. Відповідачем не підтверджено факт укладання договору позики в інтересах сім`ї та використання коштів за цим договором саме на придбання спірного автомобіля. Представник відповідача стверджує, що спірний автомобіль було придбано на позичені 330 000,00 грн, при цьому у декларації відповідача за 2022 рік зазначено, що спірний транспортний засіб було придбано за 49 000,00 грн, а позичені кошти взагалі не відображені. Відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт використання коштів, отриманих від продажу транспортного засобу, саме на розрахунок за договором позики. Договір позики наданий до суду з порушенням строків на подачу доказів.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 не з`явилась.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 24 квітня 2025 ОСОБА_2 отримала в електронному кабінеті 10 грудня 2024 року (а.с. 208).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Романченка О..М., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 09 серпня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18, 31).

05 листопада 2022 року ОСОБА_1 укладено з ОСОБА_4 договір позики, за яким отримано у позику 330 000,00 грн, які він зобов`язався повернути до 31 грудня 2023 року (а.с. 90). З графіку повернення позики за договором від 05 листопада 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 у період з 09 грудня 2022 року по 12 червня 2023 року повертав позику частинами, по 10 000,00 грн щомісячно, та 08 липня 2023 року повернув залишок суми в розмірі 260 000,00 грн. ОСОБА_4 складено розписку про отримання суми позики в повному обсязі та відсутність претензій до ОСОБА_1 (а.с. 91).

09 листопада 2022 року ОСОБА_1 було придбано транспортний засіб KIA SORENTO, № кузова НОМЕР_1 , 2005 року випуску (а.с. 57).

З декларації ОСОБА_1 за 2022 рік та копії договору купівлі-продажу вбачається, що автомобіль придбано за 49 000,00 грн (а.с. 102-110, 159).

З 01 червня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали разом у зв`язку з погіршенням стосунків.

22 червня 2023 року вказаний автомобіль ОСОБА_1 відчужено іншому власнику, що підтверджується листом ГСЦ МВС від 17 січня 2024 року (а.с. 57).

Розмір доходу ОСОБА_1 за 2023 рік склав 329 318,00 грн заробітної плати від ІНФОРМАЦІЯ_2 та 187 856,00 грн заробітної плати від Військової частини НОМЕР_2 , тобто загалом 517 174,00 грн, що підтверджується даними його декларації (а.с. 123-126).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 14-16).

Середня ринкова вартість автомобіля KIA SORENTO, № кузова НОМЕР_1 , 2005 року випуску, станом на 17 січня 2024 року становить 260 921,94 грн, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження, виготовленого ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» за замовленням ОСОБА_2 . За складання висновку позивачка сплатила 4543,68 грн (а.с. 46-56).

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України та абзацом 1 частини 2 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами 1, 2 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Отже, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Отже, за відсутності згоди одного з подружжя на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Зазначене відповідає висновкам, що викладено у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, провадження № 61-10442св18 , від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц, провадження № 61-19516св19, від 05 липня 2023 року у справі № 295/98/21, провадження № 61-4943св23.

Щодо вартості майна, що підлягає поділу, то його вартість необхідно визначати з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18), постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року, справа № 345/2224/20, провадження № 61-5915св22).

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19 (провадження № 61-881св23) касаційний суд, встановивши, що спірні автомобілі були відчужені відповідачем під час перебування сторін у шлюбі без згоди позивача, дійшов висновку про стягнення компенсації вартості 1/2 частки відчуженого рухомого майна. Аналогічного висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 501/484/22 (провадження № 61-4469св23).

Крім того, ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна, в інтересах сім`ї, також повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18), від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21), від 13 лютого 2023 року у справі № 161/13240/21 (провадження № 61-5017св22), від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19 (провадження № 61-881св23).

На підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте ОСОБА_1 здійснив його продаж іншій особі в період, коли вони з ОСОБА_2 ще перебували у шлюбі, однак проживали окремо, без згоди позивачки, як другого з подружжя.

Наявність згоди на укладення договору щодо розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, повинна доводити саме особа, яка уклала такий договір, однак докази надання ОСОБА_2 згоди на укладення договору купівлі-продажу автомобіля або погодження його умов в матеріалах справи відсутні.

Також матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені ОСОБА_1 в інтересах сім`ї.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Зазначене відповідає висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 534/961/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 17 серпня 2022 року у справі № 545/2396/20, від 31 жовтня 2023 року у справі № 202/4972/20, від 05 листопада 2024 року у справі № 127/3135/23.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що кошти від продажу автомобіля були витрачені ним в інтересах сім`ї, а саме на погашення спільної заборгованості подружжя за договором позики від 05 листопада 2022 року з ОСОБА_4 колегія суддів відхиляє.

Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15.

Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 205/4616/15, від 02 листопада 2022 року в справі № 754/6033/18, від 28 червня 2023 року в справі № 712/13196/21, від 27 березня 2024 року у справі № 359/950/16.

Договір позики від 05 листопада 2022 року на суму 330 000,00 грн виходить за межі дрібного побутового, при цьому, доказів про те, що ОСОБА_2 була обізнана про нього та надавала згоду на його укладення в інтересах сім`ї, зокрема для купівлі авто, суду не надано. Доказів того, що спірний автомобіль придбаний саме за рахунок позичених коштів, матеріали справи не містять. Мета отримання коштів у договорі позики не вказана. Сам факт придбання автомобіля через декілька днів після укладення договору позики не свідчить про те, що позичені кошти спрямовані саме на його купівлю. Посилаючись на відсутність у подружжя доходів, які б дозволили придбати автомобіль, та на необхідність отримати для цього кошти у борг, відповідач не зазначив, якою була дійсна вартість автомобіля, адже з договору купівлі-продажу та даних його майнової декларації вбачається, що вартість автомобіля була лише 49 000,00 грн, що значно менше позиченої ним суми. Також ОСОБА_1 не доведено й те, що кошти від продажу автомобіля він спрямував саме на погашення заборгованості, з урахуванням того, що у 2023 році він мав доходи у розмірі, що давали йому можливість погашати заборгованість. Посилання ОСОБА_1 на те, що спірний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя, адже придбаний за його особисті кошти, отримані у борг, суперечать його ж доводам про те, що кошти від продажу такого автомобіля використані на погашення спільного боргу подружжя, та є необґрунтованими з огляду на відсутність доказів придбання автомобіля саме за позичені кошти.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд задовольнив клопотання позивачки про витребування доказів, незважаючи на пропуск строку на його подання, не можуть бути взяті до уваги, оскільки клопотання про витребування доказів подано позивачкою лише після отримання відмови у наданні їй доказів в позасудовому порядку, та витребуваний судом доказ копія договору купівлі-продажу автомобіля на висновки суду не вплинув, адже відомості щодо факту купівлі автомобіля і його вартості 49 000,00 грн вже містились у матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги ОСОБА_2 про визнання спірного майна спільним сумісним майном сторін.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини 2 статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Ураховуючи, що у цій справі метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, підстав для задоволення вимоги про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності немає, тому ця вимога задоволенню не підлягає, що відповідатиме правовому висновку, викладеному в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду, а також постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 753/1159/21, від 22 травня 2024 року у справі № 369/14186/17, від 04 вересня 2024 року у справі № 754/9261/19, від 25 вересня 2024 року у справі № 711/2195/20.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання автомобіля KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін слід скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги. Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі 130 460,97 грн та витрат в розмірі 4543,68 грн слід залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки по суті основна позовна вимога ОСОБА_2 про поділ майна підлягає задоволенню, а також з урахуванням того, що судовий збір за вимогу про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності окремо не сплачувався, колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивачку судових витрат за подачу позову та витрат відповідача за подачу апеляційної скарги, а також на правничу допомогу.

Аналогічного висновку щодо відсутності підстав для перерозподілу судового збору у зв`язку з відмовою у задоволенні вимоги про встановлення факту, однак задоволенням вимоги про поділ майна дійшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 531/103/15-ц, провадження № 61-2770св20.

Отже, підстав для перерозподілу судових витрат судом апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2024 року в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортний засіб KIA SORENTO, 2497 см. куб. (2005), № куз. НОМЕР_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина