Справа № 199/7482/24
(2/199/540/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

17.04.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., за участю секретаря Мацак А.О., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, третя особа: ОСОБА_3 -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача з позовом про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько її чоловіка ОСОБА_7 - ОСОБА_8 .

Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало йому на підставі свідоцтва про право власності від 16.07.1987 року. Після його смерті вищезазначене домоволодіння успадкувала його дружина, ОСОБА_9 , матір її чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 29.02.2012 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати її чоловіка ОСОБА_9 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на дане домоволодіння, яке належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.02.2012 року.

Чоловік позивачки - ОСОБА_7 постійно проживав у вищезазначеному домоволодінні та продовжив проживати у ньому після смерті своєї матері, робив в ньому ремонти, оскільки вважав, що оскільки на момент смерті матері він проживав разом з нею то прийняв спадщину і дане домоволодіння належить йому. Він не мав іншого нерухомого майна та не поспішав квапився з оформленням документів, адже знав, що інших родичів його матері немає, а донька його матері вже більше 40 років не спілкувалася з матір`ю та проживає в іншій країні.

Проте, коли він 23.08.2023 року прийшов до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, нотаріус повідомила йому, що ОСОБА_9 , його мати, за життя залишила заповіт, на ім`я відповідача на все своє майно, яка прийняла спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори та відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, весь час з дня смерті спадкодавця, 24.09.2013 року, чоловік позивачки - ОСОБА_7 відкрито, добросовісно користувався домоволодінням АДРЕСА_1 , адже не знав про відсутність в нього прав на домоволодіння. Більш того за 10 років з дня смерті його матері жодна особа не заявила своїх права на вищезазначене домоволодіння, не з`являлася до домоволодіння.

Також позивач зазначає, що за життя ОСОБА_10 звернувся з позовом про визнання за ним права власності на вищезазначене домоволодіння за набувальною давністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська де було відкрито провадження по цивільній справі № 199/11031/23. Під час розгляду даної цивільної справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. ОСОБА_6 ніхто ніколи не бачив, вона жодного разу не завітала домоволодіння та не виявила бажання оформити свідоцтво про право на спадщину, до суду вона не з`являлась. Провадження у вищезазначеній справі було закрито на підставі п.7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку зі смертю позивача.

За життя ОСОБА_7 залишив заповіт, яким заповів все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося позивачу ОСОБА_5 . Вона протягом строку встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України подала заяву про прийняття спадщини як за заповітом так і за законом після смерті ОСОБА_7 . Інших спадкоємців за заповітом немає. Після смерті її чоловіка - ОСОБА_7 , вона продовжила відкрито добросовісно та безтитульно користуватися домоволодінням АДРЕСА_1 , сплачувати комунальні платежі, адже будь-які інші особи (в тому числі й спадкоємці ОСОБА_9 ) жодного інтересу до домоволодіння не проявляли і з дня її смерті жодного разу до домоволодіння не навідувались.

Тому, враховуючи той період коли її чоловік добросовісно, відкрито та безперервно володів домоволодінням АДРЕСА_1 , вона вже протягом 11 років, постійно відкрито та добросовісно користується вищезазначеним домоволодінням, сплачує комунальні послуги, проводить поточні ремонти, тому вона просила суд визнати за нею права власності на вищезазначене домоволодіння за набувальною давністю.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року було відкрито провадження по даній справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог. В матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_6 на позов, в якому вона зазначила, що вона та ОСОБА_7 рідні брат та сестра. Оскільки її брату від їх бабусі дісталось домоволодіння АДРЕСА_2 , то їх батьки вирішили залишити свій будинок АДРЕСА_1 їй. Про наявність заповіту ОСОБА_7 був обізнаний. Після смерті їх батька, їх мати ОСОБА_9 проживала у будинку АДРЕСА_1 сама, а брат жив в будинку АДРЕСА_2 . Відповідач, яка на разі проживає в РФ, кожного року приїздила до батьків. Вважає, що ОСОБА_7 не міг набути право власності на її майно, відповідно у його дружини позивач по справі, таке право теж відсутнє.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні також заперечували проти заявлених вимог, посилаючись на наступні обставини. ОСОБА_3 є рідною донькою ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Як їй відомо зі слів дідуся ОСОБА_8 та бабусі ОСОБА_9 , вони ще за свого життя поділили своє майно між своїми дітьми сином ОСОБА_11 (її батьком) та дочкою ОСОБА_12 . ОСОБА_7 дістався будинок по АДРЕСА_2 , який він та її мати ОСОБА_13 разом перебудували і добудовували, та спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 - його рідній сестрі ОСОБА_12 , на ім`я якої бабуся ОСОБА_9 склала заповіт. Про це було відомо їй, батькові, тітці ОСОБА_12 , її матері та іншим родичам. Про це дідусь і бабуся говорили ще за свого життя. ОСОБА_7 з 1983 року був прописаний та проживав у будинку по АДРЕСА_2 . Тому обставини зазначені позивачем у позові не відповідають дійсності.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 , яке належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.02.2012 року. За свого життя, 15 червня 2013 року, ОСОБА_9 склала заповіт на ім`я своєї доньки ОСОБА_6 , яким заповіла останній все належне їй майно. У зв`язку з наявністю заповіту сину ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ОСОБА_7 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_9 .

У 2023 році ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська де було відкрито провадження по цивільній справі № 199/11031/23. Під час розгляду даної цивільної справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Провадження по справі було закрито ухвалою суду від 04 квітня 2024 року.

За життя ОСОБА_7 склав заповіт від 18 травня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В., відповідно до змісту якого усе належне йому майно заповів ОСОБА_5 .

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності, не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно роз`яснень, викладених в п.9 та п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За змістом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №1-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18) для набуття права власності за набувальною давністю необхідна сукупність обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Набуття права власності за набувальною давністю є можливим лише за наявності усіх вказаних умов. Зокрема, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніви щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна та, окрім цього, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17).

Посилаючись у позові на володіння майном тривалий час, позивачкою ОСОБА_5 не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, як встановлено розглядом справи, позивач як на момент заволодіння так і увесь час користування спірним майном, була обізнана відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом, а тому не можна вважати володіння позивачем нерухомим майном, яке залишилась після смерті ОСОБА_9 добросовісним, оскільки позивач увесь час знала про те, що у неї відсутні правові підстави для заволодіння чужим майном як і відомо позивачу про власника такого майна.

Сам по собі факт оплати житлово-комунальних послуг не є підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю.

Зазначені обставини, обставини виключають можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2022 у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22), у постанові від 15.06.2023 у справі №359/8844/20 (провадження № 61-5539св23), у постанові від 02.05.2024 у справі № 472/713/22 (провадження № 61-14970св23).

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності, у той час як позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Відповідно до чт. 141 ПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

На підставі ст. 344 ЦК України, ст.ст. 12,13,141,263-265 ЦПК України ,суд-

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, третя особа: ОСОБА_3 ,- відмовити.

Судові витрати позивача віднести за її рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 28 квітня 2025 року.

Суддя Руденко В.В.