Справа № 212/4169/25
У Х В А Л А

25 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

Суддя Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ваврушак Н. М., ознайомившись із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Енергопрогрес» про стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

18.04.2025 року до суду подана вказана вище позовна заява, яка сформована в системі «Електронний суд». Відповідно до позовної заяви позивач ОСОБА_1 просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за 54 дні невикористаної відпустки передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки» та середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних при звільнені сум за період з 11.02.2025 року по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні відпустки.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025 головуючим суддею у справі визначено суддю Ваврушак Н.М.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, суд повинен перевірити відповідність вимог, з якими заявник звертається до суду для захисту прав, а також дотримання правил підсудності та виконання вимог встановлених для форми, змісту позовної заяви.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі або документи що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З огляду на зазначене, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем, у тому числі середній заробіток за час затримки розрахунку із заробітної плати при звільненні, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат.

Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Враховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже за цими вимогами позивачі не звільняються від сплати судового збору.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

Таким чином за вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплачується судовий збір.

Такі ж висновки містяться в ухвалах Верховного Суду від 08 квітня 2022 року у справі № 757/11686/20-ц, провадження № 61-2857ск22 та від 25 квітня 2022 року у справі №142/616/18, провадження № 61-3059ск22.

До матеріалів справи позивачем не додано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні. При цьому, з підстав зазначених вище позивач не звільнений від сплати такого судового збору.

Позивачу при зверненні до суду із вказаним позовом необхідно було сплатити судовий збір.

Суд позбавлений вирахувати суму судового збору оскільки позивачем зазначено, що пред`явлений позов не місить майнових вимог. Але, відповідно до ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Позивачем заявлені дві вимоги, а саме про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за 54 дні невикористаної відпустки передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки» та середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних при звільнені сум за період з 11.02.2025 року по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні відпустки. Вказані вимоги мають бути обґрунтованими відповідними розрахунками.

Також, вимогами п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України визначено, що позов повинен містити, зокрема, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Так, зазначаючи в позовній заяві про оспорювання сум, належних до виплати при звільненні, позивач не долучив до позову доказів на підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем, не навів відповідного розрахунку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч.3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Таким чином, для усунення недоліків позивачу необхідно визначити ціну позову, обґрунтувати та навести розрахунок та надати до суду докази сплати судового збору.

Для усунення недоліків позивачу встановити строк, що не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Енергопрогрес» про стягнення заробітної плати.

Надати позивачу строк у десять днів для усунення зазначених недоліків з дня отримання копії ухвали.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до статті 185 ЦПК України, якщо вимоги ухвали у встановлений строк будуть виконані, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. У разі невиконання вимоги суду, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала суду складена та підписана 25 квітня 2025 року.

Суддя Н. М. Ваврушак