Номер провадження: 22-ц/813/2477/25
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який зареєстрований 24.04.2020 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №696.

Позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що сторони з 24.04.2020 року перебувають у шлюбі від якого мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час подружнього життя з`ясувалося, що сторони мають різні погляди на життя, шлюб та інші цінності. Наразі сторони не підтримують шлюбні стосунки, спільне господарство не ведуть. Подружжя втратили один до одного почуття любові та поваги, примирення між ними не можливе. Шлюб практично розпався, носить формальний характер, тому він підлягає розірванню.

Заочним рішенням суду від 18.05.2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволені. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 24.04.2020 року у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції, актовий запис №696 розірвано.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2024 року скасоване заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.05.2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та призначений розгляд справи.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.04.2024 року клопотання ОСОБА_1 про надання строку для примирення задоволено, подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наданий строк для примирення 3 (три) місяці.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 24.04.2020 року у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції, актовий запис №696 розірвано.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не було забезпечено особистої участі ОСОБА_1 у розгляді даній справі навіть не дивлячись на її визначне значення для скаржника. Так, відповідач надіслав на адресу суду клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з перебуванням у робочому відрядженні, однак судом першої інстанції було фактично проігноровано наявність у ОСОБА_1 поважних причин неможливості участі у судовому засіданні та розглянуто справу за відсутності останнього, чим безпосередньо порушено його право на доступ до правосуддя. Судом під час вирішення справи не було встановлено чи є у сторін неврегульовані спори відносно майна, місця проживання дитини та виплати аліментів, не було прийнято до уваги дійсні інтереси відповідача у справі, та найголовніше інтереси малолітньої дитини, яка потребує постійної уваги та турботи з боку батьків.

Таким чином, при ухвалені рішення судом першої інстанції не було досліджено жодного з наведених вище питань, а також не було враховано особистої позиції відповідача у справі, яка полягала у отриманні певного періоду часу на примирення зі своєю дружиною з метою збереження сім`ї задля забезпечення належного виховання своєму синові.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 10.04.2025 року на 14:30 год. відповідач ОСОБА_1 не з`явився, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявив.

10.04.2025 року в день судового засідання на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з відкриттям лікарняного з 10.04.2025 року по 11.04.2025 року. На підтвердження зазначеного заявником додано електронний медичний висновок про тимчасову непрацездатність.

Присутня у судовому засіданні 10.04.2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Поліхранова Юлія Вікторія заперечувала проти відкладення розгляду справи та вважала за необхідне продовжити розгляд справи за відсутності відповідача належним чином повідомленим про розгляд справи.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 в минуле судове засідання 18.03.3025 року надіслав на адресу суду клопотання аналогічного змісту, в якому також просив відкласти розгляд справи у зв`язку з відкриттям лікарняного з 17.03.2025 року по 21.03.2025 року.

Тобто неявка скаржника до апеляційного суду відбулася повторно.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 10.04.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з жовтня 2022 року, а в апеляційному суді з вересня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов і розриваючи шлюб, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами припинено, спільного господарства вони не ведуть, а подальше спільне життя і збереження шлюбу сторін є неможливим та суперечить інтересам позивача. Крім того, заходи, вжиті судом щодо примирення сторін, результатів не дали.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24.04.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , який зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції, актовий запис №696 (т. 1 а. с. 10).

У період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , яке видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 5167 (т. 1 а. с. 13).

На час розгляду справи сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть.

Колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до частини першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України при розірванні шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 10, 11 постанови Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розірвання шлюбу батьків суперечить інтересам їх сина не спростовують того, що однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Разом з тим, наявність у сторін неповнолітнього сина не може вважатися належною підставою для відмови у розірванні шлюбу, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості збереження шлюбу виходячи з наявності дітей без вільної згоди жінки та/або чоловіка. До того ж, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану та місця проживання, такі права дітей охороняються законом.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання їх права вимагати розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені, подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Так позивач наполягала на розірванні шлюбу, що передусім свідчить про її вже остаточно сформоване бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

При цьому примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано позиції відповідача у справі, яка полягала в отриманні певного періоду часу на примирення з позивачем з метою збереження сім`ї, що насамперед відповідає інтересам дитини, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 7 статті 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (стаття 111 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.11.2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що "примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком".

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17).

Закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ (постанова ВС від 08.03.2023 року по справі № 127/16963/22-ц).

Так, на виконання вимог ст. 111 СК України судом першої інстанції винесено ухвалу від 30.04.2024 року, якою клопотання ОСОБА_1 про надання подружжю строку на примирення задоволено та надано сторонам строк для примирення три місяці. За вказаний час намір позивача розірвати шлюб не змінився і наданий судом строк для примирення на збереження сімейних відносин сторін не вплинув.

Апеляційний суд зазначає, що позов про розірвання шлюбу був поданий у жовтні 2022 року, оскаржуване рішення ухвалено 02 вересня 2024 року, тобто, пройшло майже два роки з часу звернення ОСОБА_2 до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу.

При цьому, об`єктивних доказів можливості примирення між сторонами до суду не надано і судом таких обставин не встановлено. Крім того, у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представником позивача адвокатом Поліхрановою Ю.В. зазначено, що жодних спроб примирення з боку відповідача не вчинялося, а тому посилання ОСОБА_1 на ненадання судом додаткового строку для примирення подружжя свідчать про зловживання останнім своїми процесуальними правами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено фактичних обставин у справі та не прийнято до уваги дійсних інтересів скаржника є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Колегія суддів виходить із того, що позивачем у позові викладені її власні суб`єктивні почуття щодо втрати взаємного почуття любові та поваги один до одного, у зв`язку з чим між ними виникають непорозуміння, кожен зі сторін має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, які не можуть бути підтверджені або спростовані будь-яким чином, і з того, що в ході розгляду справи стороною позивача подано заяву, в якій останньою підтримано позов після закінчення строку на примирення (т. 2 а. с. 74).

Судом першої інстанції на виконання вимог ст. 112 СК України враховано фактичні взаємини подружжя - відсутність ведення спільного господарства і подружніх відносин, дійсні причини позову - втрата сторонами почуття любові один до одного, протилежність поглядів на життя, встановлено, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що позивач наміру продовжувати шлюбні відносини не має, доказів, які б свідчили, що з моменту подання позову та до розгляду справи судом апеляційної інстанції сторони підтримують сімейні стосунки не надано.

Примушування будь-якої із сторін до збереження шлюбу суперечить вільному волевиявленню сторони та є обмеженням прав особи, яка бажає розірвати шлюб, гарантованих Конституцією України та нормами СК України.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, про що вказала представник позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відтак шлюб існує формально, а його збереження суперечитиме інтересам сторін.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і врахувавши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим та суперечить інтересам позивача, яка категорично відмовляється зберегти шлюб з відповідачем, колегія суддів, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшла висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Посилання відповідача на п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ майна подружжя" про те, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини, є помилковим з огляду на наступне.

Отже, суд вправі вирішувати питання про місце проживання неповнолітніх дітей або стягнення аліментів одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, такий розгляд можливий за умови звернення одного з подружжя до суду з вимогою вирішити такий спір одночасно з розглядом позовної вимоги про розірвання шлюбу.

Зміст позовної заяви ОСОБА_2 свідчить про те, що вона не зверталась до суду з вимогою вирішити спір про місце проживання неповнолітнього сина або стягнення аліментів. Разом з тим, із зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 з вимогами про місце проживання неповнолітнього сина або стягнення аліментів до суду першої інстанції також не звертався.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов до переконання, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше спільне життя сторін неможливе, а збереження сім`ї суперечить їх інтересам.

Отже, доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний тест постанови складено: 25.04.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова