КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року місто Київ.

Справа № 490/4546/23-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8172/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року (у складі судді Матійчук Г.О.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення зобов`язання та застосування правових наслідків нікчемності окремих умов договору споживчого кредиту

ВСТАНОВИВ

У травні 2023 року позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва із вказаним позовом, у якому просить визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором в частині сплати процентів та неустойки, нарахованих кредитором після 11 лютого 2009 року за кредитним договором від 26 листопада 2007 року №DN80FI00000207, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , застосувати наслідки нікчемності окремих умов цього кредитного договору шляхом зарахування до тіла кредиту 8 581, 02 дол. США, визнавши розмір її кредитного зобов`язання за тілом кредиту в сумі 64 178, 98 дол. США.

В обґрунтування позову зазначено, що 26 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №DN80FI00000207 про надання споживчого кредиту в розмірі 92 480 доларів США під зворотне зобов`язання позичальника повернути їх частинами до 26 листопада 2027 року, зі сплатою 9, 96 % річних за користування ними.

У відповідності до графіку платежів фактично в її користування було видано 72 760 дол. США.

26 листопада 2007 року в забезпечення кредитного зобов`язання був укладений договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2007 року.

08 липня 2013 року Апеляційний суд Миколаївської області у справі 2-2062/11, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року в частині вирішення вимоги про звернення стягнення на майно скасував, і в цій частині ухвалив нове рішення про часткове задоволення позовної вимоги наступного змісту: «на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року, станом на 01 липня 2010 року у розмірі 94 551, 60 дол. США, що еквівалентно 747 458, 76 грн; звернути стягнення на квартиру, належну ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2007 року, надавши ПАТ «КБ «ПриватБанк» право продажу від свого імені названої квартири шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною продажу 343 400 грн. В решті позову відмовлено».

11 листопада 2013 року заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва (справа №1423/14351/12), зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 листопада 2014 року, позовні вимоги задоволено частково, зокрема вирішено звернути стягнення в межах 861 430,48 грн на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною не нижче 343 400 грн. В частині позовних вимог про виселення з квартири банку відмовлено.

Посилаючись на п. п. 2.2.10., 2.3.3. п. 7.1. договору, вказує, що сторони визнали безумовною підставою для дострокового погашення заборгованості п.2.3.3. договору, як порушення кредитного зобов`язання позичальника, зокрема п.7.1. договору. З розрахунку кредитної заборгованості, наданої кредитором у справі №1423/14351/12 за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів вбачається, що порушення позичальником кредитного зобов`язання щодо сплати щомісяця коштів в сумі 939, 39 дол. США (п. 2.3.3., п.7.1 договору) відбулось 11 лютого 2009 року, яке не було усунуто позичальником впродовж наступних періодів сплати. Вважає, що оскільки строк кредитування був змінений в порядку п. 2.2.10. договору: з 26 листопада 2027 року на 11 лютого 2009 року, то право банку на отримання процентів в порядку статті 1048 ЦК України було припинено, починаючи з 11 лютого 2009 року.

Умови п. 7.1 договору містять положення про винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 4 760 дол. США від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0, 32 % від суми вказаного кредиту щомісячно в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.10. даного договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору. При цьому процент за користування кредитом становить 0, 83% на місяць, або 9, 96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, позивач вважає, що умови п. 7.1. Договору, які містять положення про винагороду за надання фінансового інструменту та винагороди за надання фінансового інструменту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.10. даного договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору, є нікчемними, а тому слід зробити перерахунок суми боргу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачка 13 лютого 2025 року подала засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд дійшов невірних висновків про те, що у позовній заяві позивач фактично оспорює суму боргу за кредитним договором, що фактично вже була предметом розгляду та дослідження судом у справі № 784/2705/13. Вказує, що позовні вимоги у справі № 784/2705/13 не можуть бути тотожними до вимог даного позову, оскільки у справі № 784/2705/13 розглядався позов банку до позичальника.

Вказує, що предмет позову у цій справі стосується захисту права споживача на перерахунок коштів сплачених на погашення кредиту, розподіл яких був здійснений кредитором протиправно, у порушення умов договору, у наслідок чого кредитор вже отримав прибуток (проценти) за відсутністю правових підстав. Тоді як у справі № 784/2705/13 не досліджувалось питання закінчення строку кредитного договору та не надавалась оцінка правомірності діям кредитора щодо стягнення процентів після закінчення строку кредитування.

Вважає, що у разі можливого повного або часткового задоволення позову у цій справі останнє жодним чином не впливатиме на висновок про законність та обґрунтованість рішення у справі №784/2705/13 й не порушуватиме засади обов`язковості судового рішення, водночас матиме позитивний вплив у вирішенні питання фактичного виконання рішення у справі №784/2705/13, оскільки забезпечуватиме умови суттєвого зменшення боргу, а боржник матиме реальну можливість для справедливого врегулювання спору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_2 , беручи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про дату час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_1 , яку вона повідомила в апеляційній скарзі, повернулась у зв`язку з тим, що «адресат відсутній за вказаною адресою», що, згідно статті 128 ЦПК України є належним повідомленням. Представник позивачки повідомлений на електронну адресу, яку було ним зазначено в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності скаржника та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 листопада 2007 між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DN80FI00000207 про надання споживчого кредиту в розмірі 92 480 дол. США під зворотне зобов`язання позичальника повернути їх частинами до 26 листопада 2027 року, зі сплатою 9, 96 % річних за користування ними (а. с. 11-13).

Відповідно до пункту 2.2.10. договору позичальник зобов`язаний при настанні випадків, передбачених пунктом 2.3.3. даного договору, погасити достроково заборгованість перед банком в повному обсязі. До таких випадків (подій), згідно пункту 2.3.3. договору, віднесено крім іншого порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, в тому числі порушення цільового використання коштів.

За змістом п. 7.1 договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок позичальника, на строк з 26 листопада 2007 року по 25 листопада 2027 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 92 480 дол. США на придбання квартири вартістю 68 000 дол. США, а також у розмірі 19 720 дол. США на виплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі в сумі 4 760 дол. США від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0, 32% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за користування погашення кредиту згідно п. 3.10. моніторингу, згідно з пунктом 6.2. даного договору (а. с. 13).

За твердженнями позивача, 26 листопада 2007 року, в забезпечення кредитного зобов`язання між сторонами був укладений договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , яка належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2007 року, проте даний доказ суду не наданий.

Позивач також посилається на судові провадження за позовом банку до неї, та за її позовами, зокрема на справи №№2-2062/11, 1423/14351/12, 490/12612/14, 490/1539/18, 490/4369/19. При цьому копії (роздруківок) рішень у вказаних справах не надає.

Із інформації реєстру судових рішень видно, що справи №2-2062/11 та №1423/14351/12 в реєстрі відсутні.

У справі №490/12612/14 за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року частково задоволені позовні вимоги, а саме: виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням також встановлено, що «в серпні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 про задоволення вимог за кредитним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Апеляційний суд Миколаївської області своїм рішенням від 08 липня 2013 року звернув стягнення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4 кв. м., належну ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 1411 від 26 листопада 2007 року, надавши ПАТ КБ «ПриватБанк» право продажу від свого імені названої квартири шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу 343 400 грн».

У справі №490/1539/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання визначення суми заборгованості по кредитному договору, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва відмовлено у задоволені позову, з підстав недоведеності обставин, вказаних позивачем, що умови кредитного договору №DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року, порушують принцип добросовісності чи призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін чи завдають шкоди споживачеві. Крім того судом в цій справі встановлено, що позовні вимоги про визначення суми заборгованості по кредитному договору №DN80F100000207 від 26 листопада 2007 року та про застосування наслідків пропуску позовної давності при розгляді суми заборгованості позивача перед відповідачем, по суті є запереченням (відзивом) на позов банку про стягнення заборгованості, однак банк позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не подавав.

У справі №490/4369/19 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору в частині недійсним, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, залишеного без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 січня 2022 року, у позові відмовлено в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним і неефективним, оскільки судовий спір, в тому числі з питань встановлення обсягів заборгованості, вже був предметом розгляду за позовом банку у 2010 році, в т.ч. із визначенням суми процентів за користування кредитом та інших винагород. (рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року. Справа №784/2705/13).

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано не належний спосіб захисту так як остаточний розмір заборгованості по відсоткам та по винагороді за надання фінансового інструменту за п.7.1. договору був визначений рішеннями судів, якими достроково стягнуто увесь борг по кредиту за кредитним договором, за яким позивач просить частково припинити зобов`язання та застосувати наслідки нікчемності положень такого договору в даній справі та зарахувати кошти сплачені як винагороду до тіла кредиту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду , з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Така позиція викладена, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 462/5368/16-ц від 22.09.2022.

У цьому ж судовому рішенні, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).

Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56)).

Подаючи позовну заяву до АТ КБ «ПриватБанк», сторона позивачка просила: визнати припиненим починаючи з 11 лютого 2009 року зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором в частині сплати процентів та неустойки; застосувати насідки нікчемності окремих умов кредитного договору в частині отримання банком винагороди за надання фінансового інструменту, шляхом перерахунку заборгованості (зарахування до тіла кредиту заборгованість за комісію).

Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56)).

Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 57)):

- кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею боржника у позасудовому порядку.

- особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

У разі якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора або кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Крім того, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася (схожий висновок викладено в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 08 липня 2013 року Апеляційний суд Миколаївської області у справі 2-2062/11, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року в частині вирішення вимоги про звернення стягнення на майно скасував, і в цій частині ухвалив нове рішення про часткове задоволення позовної вимоги наступного змісту: «на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № DN80FI00000207 від 26 листопада 2007 року, станом на 01 липня 2010 року у розмірі 94 551, 60 дол. США, що еквівалентно 747 458, 76 грн; звернути стягнення на квартиру, належну ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2007 року, надавши ПАТ «КБ «ПриватБанк» право продажу від свого імені названої квартири шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною продажу 343 400 грн. В решті позову відмовлено».

Отже сума боргу позивача перед банком станом на 01 липня 2010 року визначена в рішенні апеляційного суду Миколаївської області від 08 липня 2013 року, провадження №22ц-/784/2309/13 (справа №2-2062/11) про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічно суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про неналежний спосіб захисту, шляхом перерахування заборгованості, яка встановлена та на погашення якої звернуто стягнення попереднім рішенням. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.07.2022 року №363/1834/17, зазначено, що задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується.

Суд звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53).

Вищенаведене також спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність підстав врахування встановлених обставин у справі №2-2062/11, оскільки остання не є тотожною даній справі.

Доводи скарги про те, що в тих справах в яких з неї стягнуто борг не досліджувалось питання правомірності нарахування відсотків у зв`язку зі зміною строку кредитування , колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи мали перевірятись під час апеляційного та касаційного перегляду в тих справах , в яких вони присуджувались, а не шляхом подання нового позову з метою, перегляду правильності визначеного розміру заборгованості, присудженого іншими рішеннями судів, перегляд яких можливий лише, в спосіб визначений ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка під час виконання попередніх рішень, в разі задоволення позову в даній справі може довести, що її заборгованість уже погашена (повністю або частково) є помилковим.

Оскільки присуджені рішеннями судів до стягнення суми за якими відкрито виконавче провадження, не можуть вже бути переглянуті в сторону їх збільшення чи зменшення на стадії виконання рішення суду, окрім повного чи часткового погашення їх боржником під час такого виконання.

Інших доводів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.В. Соколова

Н.В. Поліщук