Провадження № 2/761/2881/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

за участі:

представника позивача: адвоката Романцової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу; поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-7; а.с. 43-50) до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просив суд:

- розірвати, укладений між сторонами шлюб, зареєстрований 09 лютого 2021р. Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), та зроблено відповідний актовий запис № 66 (далі по тексту - вимога № 1);

- поділити спільне майно подружжя між сторонами, та визнати за кожним з них право особистої приватної власності на окреме майно (далі по тексту - вимога № 2), в наступному порядку:

1) визнати право особистої приватної власності за позивачем на транспортний засіб: автомобіль марки «PORSСHE» модель «MACAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , який був набутий у спільну сумісну власність у шлюбі з відповідачкою, на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2023р., укладеного на території Королівства Іспанія в муніципалітеті Марбелья;

2) визнати право особистої приватної власності за відповідачкою, на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,0 кв.м, житловою площею 15,9 кв.м, складається з однієї житлової кімнати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 09 лютого 2021р. він перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння в поглядах на сімейне життя, несумісності характерів, шлюбно-сімейних відносин не підтримують. Подальше спільне життя між сторонами і збереження шлюбу не можливе та суперечить їх інтересам. Під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано вищезазначене майно, набувачем якого у відповідних правовстановлюючих документах було зазначено відповідачку, оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024р. позов було залишено без руху та надано строк стороні позивача для усунення недоліків.

03 жовтня 2024р. на адресу суду надійшла заява сторони позивача про усунення недоліків.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2024р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, і призначено справу в підготовче засідання.

18 листопада 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 63, 64), в якому відповідачка заявлені позовні вимоги визнала, зазначивши, що запропонований позивачем варіант поділу майна її влаштовує, і вона не претендує на грошову компенсацію від вартості автомобіля, яка перевищує вартість спільної квартири сторін, враховуючи поліпшення, які були здійсненні в цій квартирі. Також сторона відповідача клопотала перед судом про розгляд справи у її відсутність.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025р. закрито підготовче засідання ,та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просила суд позов задовольнити.

Відповідачка, про час та місце розгляду справи була оповіщена в установленому законом порядку, в прохальній частині відзиву на позов, клопотала перед судом про розгляд справи у її відсутність.

В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 2021р.

Судом встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, які негативно впливають, як на позивача, так і на відповідачку. Сторони не ведуть спільного господарства.

Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

У відповідності з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, та задоволення вимоги № 1, оскільки подальше спільне життя подружжя, і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Після розірвання шлюбу, прізвища сторін незмінні.

Стосовно вимоги № 2, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022р. в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023р. в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Звертаючись до суду з вимогою № 2, позивач зазначав, що за час перебування в шлюбі, сторонами було набуто наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 1505990,0 грн.; автомобіль марки «PORSСHE» модель «MACAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 2744000,0 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 11 січня 2023р. між відповідачкою та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «PORSСHE» модель «MACAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 70000,0 євро. Протягом всього часу розгляду справи в суді, сторонами не було надано докази, на підтвердження понесення витрат з придбання спірного автомобіля, як і не було надано відомості передачі цього автомобіля від продавця до покупця (відповідачки). Крім того, зазначений вище договір від 11 січня 2023р. не містить відомостей про унікальний VIN-код ( НОМЕР_2 ) цього автомобіля.

20 червня 2024р. між відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири (а.с. 17, 18), відповідно до п. 1 якого, ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.; продаж квартири було вчинено за 1505990,0 грн., які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору (п. 3 договору).

20 червня 2024р. відповідачкою було здійснено реєстрацію права власності на цю квартиру (а.с. 19).

З матеріалів справи вбачається, що ні позивач, ні відповідачка враховуючи їх матеріальний (фінансовий) стан, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих ними від податкових агентів, не мали можливості придбати вище зазначене майно.

За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Звертаючись до суду з вказаним позовом (вимога № 2), позивач просив суд визнати за ним, в порядку поділу майна подружжя - право приватної (особистої) власності на вищезазначений автомобіль, а за відповідачкою - на вищезазначену квартиру.

Однак, протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не встановлено, що між сторонами, як подружжям існує спір щодо поділу зазначеного вище майна, відсутні докази набуття вищезазначеного автомобіля, при цьому зі свідоцтва № 5101/2021/6714 від 26 липня 2021р. про реєстрацію транспортного засобу, не можливо встановити хто є власником спірного автомобіля, проте 01 березня 2024р. відповідачкою було надано позивачу довіреність на володіння, користування та розпорядження спірним автомобілем.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, сторонами не було надано до суду відомості про актуальну оцінку спірного майна, при цьому у відзиві на позов, сторона відповідача наголошувала, що судом не повинно бути враховані положення ч. 1 ст. 70 СК України, оскільки після придбання спірної квартири, подружжям були здійсненні невід`ємні поліпшення в цій квартирі, внаслідок яких збільшилась вартість квартири. Разом з тим, на підтвердження зазначених обставин, сторонами не було надано до суду жодного доказу. Як і не могла пояснити в судовому засіданні представник позивача, чому позивачем було запропоновано варіант поділу майна, без врахування положень ч. 2 ст. 70 СК України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що протягом всього часу розгляду справи, не встановлено фінансової можливості придбання сторонами спірного майна, наявність спору, між подружжям щодо поділу цього майна, не надано актуальної оцінки вартості майна на час звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя, а тому суд вважає, що заявлена позовна вимога № 2 є необґрунтованою, і задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 3, 21, 36, 57, 60, 70, 104, 110, 112 СК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про розірвання шлюбу; поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 09 лютого 2021р., Голосіївським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 66 (свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_5 ) - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін незмінні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968 /дев`ятсот шістдесят вісім/ грн. 96 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25 квітня 2025р.

Суддя: