ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/1284/25 Головуючий суддя І інстанції Баркова Н. В.
Провадження № 22-ц/818/2800/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про відшкодування шкоди, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Заступника Міністра з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Стрілець Руслана Олександровича, міністра Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук Світлани Василівни, треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця видачою фіктивних дозвільних документів відповідно до ст.ст. 67, 68 ЗУ «Про запобігання корупції»,

в с т а н о в и в:

27.02.2025 року позивач ОСОБА_1 , засобами електронного зв`язку, звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Заступника Міністра з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Стрілець Р.О. та міністра Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук С.В., третіми особами зазначивши Національне агентство України з питань державної служби, Державну казначейську службу України про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця видачею фіктивних дозвільних документів відповідно до ст.ст. 67, 68 ЗУ «Про запобігання корупції»

У позовній заяві просила суд:

-визнати незаконним і скасувати виданий фіктивний Дозвіл №-00389 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами від 05.03.2020 року (термін дії дозволу 7 років, з 05.03.2021 року по 05.03.2028 року), виданий державним службовцем ОСОБА_2 фіктивній юридичній особі ТОВ «Коксовий завод «Новомет» на адресу приватного домогосподарства;

-зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати нанесену корупційними порушеннями державного службовця Міністерства захисту довкілля та природних України ОСОБА_2 моральну, матеріальну шкоди і шкоду здоров`ю позивача ОСОБА_1 у сумі 1 000 000,00 млн. грн. із подальшим регресом із доходів і майна винної особи громадянина ОСОБА_2 ;

-зобов`язати очільника Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України

ОСОБА_3 провести перевірки силами структурних підрозділів Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України наслідків, що настали від корупційних порушень по видачі фіктивного дозволу на викиди небезпечних речовин у атмосферне повітрям. Харкова державним службовцем Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України ОСОБА_2 ;

-постановити окрему ухвалу по корупційних порушеннях із ознакою кримінальних порушень за статтями 364, 365-2 Кримінального кодексу України, вчинених державним службовцем Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України ОСОБА_2 для передання в Національне агентство по боротьбі з корупцією для проведення розслідування по зазначених у позовах фактах.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Решетько О.С. в апеляційній скарзі просить суд:

- визнати ухвалу судді Баркової Н.В. від 03.03.2025 року такою, що не відповідає діючому законодавству України, а саме - п.17.статті 28 ЦПКУ по територіальній підсудності, коду класифікації позову про відшкодування шкоди, нанесеної фізичній особі корупційними порушеннями посадових осіб державних службовців в Загальному класифікаторі спеціалізації суддів та класифікації справ - код 305010800 « цивільне судочинство»;

-скасувати нікчемну ухвалу від 03.03.2025 року неправоздатної судді Баркової Н.В. щодо безпідставного повернення позовної заяви, поданої позивачем на вимоги статей 67,68 ЗУ « Про запобігання корупції» за встановленими ЦПКУ територіальною підсудністю та цивільною юрисдикцією до Жовтневого районного суду м.Харкова, мотивовану нею всупереч встановленій Загальним класифікатором спеціалізації суддів та класифікації позовної заяви з кодом класифікації 305010800 « цивільне судочинство»;

-зобов`язати Жовтневий районний суд м. Харкова розглянути позовну заяву ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями посадової особи Міністерства охорони довкілля та природних ресурсів ОСОБА_2 під час виконання ним функцій держави сертифікованим Кваліфікаційним сертифікатом на відповідність професійним стандартам на посаді судді у визначеній цивільній юрисдикції справ та у відповідності до визначеної п.17.статті 28 ЦПКУ територіальної підсудності справи - за вибором позивача;

-постановити окрему ухвалу на виконання статті 262 ЦПКУ щодо застосування суддею Барковою Н.В. забороненої свавільної дискреції при протиправному визначенню адміністративної юрисдикції позову про відшкодування шкоди, нанесеної корупцією посадової особи на виконанні функцій держави, постановлення протиправного рішення з метою дискримінації права ОСОБА_1 на справедливий та неупереджений суд у розумні строки, повідомити про вчинені суддею ОСОБА_4 кримінальні правопорушення за ознаками статей 161 , статті 364, 365-2 Кримінального кодексу України до Державного бюро розслідувань відповідно до положень статті 5 ЗУ « Про державне бюро розслідувань» та до голови Національного агентства по запобіганню корупції згідно п.7 статті 12 ЗУ « Про запобігання корупції».

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки підставою звернення до суду відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця видачею фіктивних дозвільних документів відповідно до ст.ст. 67, 68 ЗУ «Про запобігання корупції», що підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Вказала, що нею було подано позовну заяву про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями посадової особи, суб`єкта дії статті 3 ЗУ « Про запобігання корупції» ОСОБА_2 під час видачі ним сфальшованого Дозволу на викиди небезпечних речовин у атмосферне повітря від імені Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України фіктивній юридичній особі ТОВ « Коксовий завод « Новомет» на адресу приватного будинку за адресою м. Харків, вул. Карачівське шосе, 44, вчинені посадовою особою на виконанні функцій держави державним службовцем ОСОБА_2 із вчиненням кримінального правопорушення за ознакою статті 364 ККУ - зловживання владою або службовим становищем. Позов, поданий позивачем ОСОБА_5 до Жовтневого районного суду м. Харкова відповідно до положень статей 67, 68 ЗУ «Про запобігання корупції» та статей 80, 81 ЗУ « Про державну службу» до посадової особи на виконанні функцій держави, державного службовця ОСОБА_2 , має територіальну підсудність, визначену п.17 статті 28 ЦПКУ як позов про захист порушених прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Зазначила, що юрисдикція позовних заяв про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями посадових осіб на виконанні функцій держави державних службовців, визначена Загальним класифікатором спеціалізації суддів та категорій справ, затвердженого наказом ДСА України від 21.12.2018 року № 622, категорія справи про відшкодування нанесеної шкоди внаслідок корупційних порушень суб`єктами дії ЗУ « Про запобігання корупції» зазначена у Загальному класифікаторі під кодом 305010800 « цивільне судочинство». Незважаючи на встановлену Загальним класифікатором спеціалізації суддів та категорій справ, затвердженого наказом ДСА України від 21.12.2018 року № 622 цивільну юрисдикцію поданого позову про відшкодування шкоди, нанесеної суб`єктом дії статті 3 ЗУ « Про запобігання корупції», посадовою особою ОСОБА_2 , неправоздатна суддя Баркова Н.В. постановила нікчемну ухвалу від 03.03.2025 року по справі № 639/1284/25 про протиправне повернення позовної заяви позивачу, тому, що на її, не підтверджену кваліфікаційним сертифікатом думку, позовна заява про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державних службовців на виконанні функцій держави належить до юрисдикції адміністративного суду. У судді Баркової Н.В. відсутній Кваліфікаційний сертифікат на відповідність професійним стандартам судді в категорії справ « цивільне судочинство», затверджений 26.12.2024 року Національним агентством кваліфікацій. До Реєстру кваліфікацій внесені професійні стандарти «Суддя» та «Прокурор», відповідність професійним стандартам судді підтверджуються Кваліфікаційними сертифікатами на відповідність професійним стандартам судді - здійснення судочинства на посаді судді дозволено тільки після отримання ними Кваліфікаційного сертифікату на відповідність професійним стандартам судді. Здійснення судочинства без Кваліфікаційного сертифікату на відповідність професійним стандартам на посаді судді заборонено нормами ПКМУ № 1316 від 25.11.2022 року, в якому встановлено перелік осіб, які мають право виконувати посадові обов`язки без отримання Кваліфікаційного сертифікату на відповідність професійним стандартам на займаній посаді посада судді у переліку відсутня.

Неправоздатна суддя Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_4 не отримала Кваліфікаційний сертифікат на відповідність професійним стандартам на посаді судді районного суду в категорії «цивільне судочинство» в Жовтневому районному суді м.Харкова і за таких обставин втратила право на постановлення рішень суду іменем України - до підтвердження відповідності професійним стандартам на посаді судді районного суду в категорії « цивільне судочинство» , але це не перешкодило постановити судді ОСОБА_4 нікчемну ухвалу від 03.03.2025 року і порушити конституційні права позивача на справедливий і неупереджений суд у розумні строки. У неправоздатної судді Баркової Н.В. відсутні також Висновки ВККС про її відповідність єдиним показникам для оцінки доброчесності та професійної етики судді на виконання Рішення Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24.

Зазначає, що відсутня достовірна інформація про проходження суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_4 спеціальних перевірок відповідно до вимог ЗУ « Про очищення влади» та ЗУ « Про запобігання корупції» - без проходження яких неможливе перебування на посаді судді в Україні.

Вважає, що позивач ОСОБА_1 має право, гарантоване Європейською конвенцією про права людини та основоположних свобод та Конституцією України на справедливий і неупереджений суд у розумні строки за таких обставин, поданий позивачем позов про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця на виконанні функцій держави ОСОБА_2 , який видав фіктивний Дозвіл на викиди небезпечних речовин у атмосферне повітря фіктивній юридичній особі ТОВ « Коксовий завод «Новомет» для здійснення незаконної господарської діяльності по виробництву коксу із контрабандного вугілля на адресу приватного будинку - за місцем проживання позивача, неправоздатна суддя Баркова Н.В. повинна була як неправоздатна посадова особа оголосити самовідвід і негайно повернути позовну заяву у канцелярію суду на електронний розподіл для судового розгляду позову правоздатним суддею Жовтневого районного суду м. Харкова для дотримання процесуальних строків по розгляду позову. Натомість неправоздатна суддя Жовтневого районного суду м. Харкова Баркова Н. нікчемною ухвалою від 03.03.2025 року протиправно повернула позов позивачу чим вчинила корупційні порушення на посаді судді Жовтневого районного суду м. Харкова за ознакою статей 161, 364,365-2 Кримінального кодексу України - дискримінувала право Решетько Олени на справедливий і неупереджений суд у розумні строки.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, за відсутності учасників справи, з урахуванням поданої апелянтом заяви щодо врахування аргументів її скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спір має ознаки публічно-правового та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який не позбавляє позивачку права на доступ до належного для розгляду її позовної заяви суду.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 4 КАС України спір може бути переданий на вирішення адміністративного суду, якщо хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 ст.19 КАС України визначено перелік справ у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При визначенні юрисдикції справи, перш за все необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Наявність у сторони публічно-владних управлінських функцій не відносить таку справу автоматично до справ адміністративної юрисдикції.

Для визначення ознак публічно-правового спору слід встановити, зокрема, наявність матеріально-правових відносин між учасниками спору. Публічно-правовий спір може виникати із конституційних, адміністративних, фінансових та інших правовідносин, зміст яких складає, з одного боку, обов`язок органу публічної адміністрації вчинити певний акт на користь особи і з іншого - право особи вимагати виконання цього обов`язку від органу публічної адміністрації як від носія владних повноважень. Більш того, особа повинна бути переконана у тому, що такі відносини перебувають у стані порушення норми або права.

Спираючись на норми Конституції, як норми прямої дії, якими визначено зміст прав та свобод, особа має можливість вимагати від держави в особі органів публічної адміністрації належної організації та безпосереднього виконання кореспондуючих обов`язків.

При цьому, не будь-яке порушення суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків кореспондує праву особи вимагати його припинення. Право на захист (задоволення позову) у особи - позивача в межах публічного охоронного відношення виникне за двох умов. По-перше, слід встановити обов`язок органу влади вчинити певну дію (прийняти рішення). По-друге, має бути доведено правову заінтересованість особи у виконанні цього обов`язку саме на її користь. Отже, закон має гарантувати особі право вимагати від органу публічної адміністрації виконання певного обов`язку на свою користь.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Перелік адміністративних справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам, визначено частиною першою статті 20 КАС України. Решта адміністративних справ підсудні окружним адміністративним судам (частина друга цієї ж статті 20 КАС України).

Так, частинами першою, другою та третьою статті 20 КАС України встановлено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів у сфері медіа, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників суб`єктів у сфері медіа, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб; 3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, або особами без громадянства; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті; 5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», 6) адміністративні справи за позовними заявами територіального центру комплектування та соціальної підтримки з приводу тимчасового обмеження громадян України у праві керування транспортним засобом під час мобілізації.

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частинами першою та третьою цієї статті.

Згідно до тексту позовної заяви, позивач ОСОБА_1 фактично оскаржує дії та рішення суб`єктів владних повноважень, а саме: з приводу видачі Дозволу №-00389 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами від 05.03.2020 року (термін дії дозволу 7 років, з 05.03.2021 року по 05.03.2028 року). При цьому з тексту позову вбачається відсутність матеріально-правових відносин між позивачем та відповідачами, а всі вимоги позивача щодо відшкодування шкоди позивач пов`язує лише з оскарженими діями та рішеннями відповідачів суб`єктів владних повноважень.

Однак, незважаючи на викладене, позивач ОСОБА_1 вказує, що вона звернулась до суду саме з цивільним позовом.

Отже, даний спір дійсно має ознаки публічно-правового та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Заступника Міністра з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Стрілець Руслана Олександровича, міністра Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України Гринчук Світлани Василівни, треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, нанесеної корупційними порушеннями державного службовця видачею фіктивних дозвільних документів відповідно до ст.ст. 67, 68 ЗУ «Про запобігання корупції».

ОСОБА_1 у позовній заяві просила суд стягнути на її користь матеріальну та моральну шкоду, завдану протиправними діями відповідача, які вона також оскаржує, і всі вимоги позивача пов`язаними між собою і повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи те, що вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заявлені в одному провадженні з вимогами вирішити публічно-правовий спір, суд вважає, що цей спір у цілому належить до юрисдикції адміністративного суду (близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 645/212/18).

Вищенаведене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 171/2124/18 (провадження № 14-433цс19).

Твердження у скарзі про те, що загальним класифікатором спеціалізації суддів та категорій справ, затвердженого наказом ДСА України від 21.12.2018 року № 622, категорія справи про відшкодування нанесеної шкоди внаслідок корупційних порушень суб`єктами дії ЗУ « Про запобігання корупції» зазначена у Загальному класифікаторі під кодом 305010800 «цивільне судочинство», колегія суддів відхиляє з огляду на те, що визначальне юридичне значення для юрисдикції спору має у першу чергу зміст позовної заяви та заявлені нею вимоги у прохальній частині позовної заяви, які відповідним чином розцінюються вказаними нормами процесуального права як такі, що позбавляють суд повноважень розглядати цей спір у порядку цивільного судочинства. При цьому колегія суддів зважає на те, що вказана класифікація має похідний характер від норм цивільного процесуального права.

Доводи скарги про відсутність у судді Баркової Н.В. повноважень для ухвалення оскарженого судового рішення, колегія суддів відхиляє за їх безпідставністю.

Аргументи скарги про те, що здійснення судочинства без Кваліфікаційного сертифікату на відповідність професійним стандартам на посаді судді заборонено нормами ПКМУ № 1316 від 25.11.2022 року, в якому встановлено перелік осіб, які мають право виконувати посадові обов`язки без отримання Кваліфікаційного сертифікату на відповідність професійним стандартам на займаній посаді посада судді у переліку відсутня; відсутня достовірна інформація про проходження суддею Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_4 спеціальних перевірок відповідно до вимог ЗУ «Про очищення влади» та ЗУ « Про запобігання корупції» - без проходження яких неможливе перебування на посаді судді в Україні, колегія суддів також відхиляє, за їх безпідставністю.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Згідно з частиною другою статті 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Правові підстави для постановлення окремої ухвали у цій справі відсутні, у зв`язку з чим, клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали також задоволенню не підлягає.

Наведене свідчить, що доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.Ю. Тичкова.