ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/774/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/7058/24 Категорія: 301030400 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Широкова Г.К.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.03.2025 (повний текст складено 13.03.2025, суддя в суді першої інстанції Годік Л.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Черкаській області про зняття заборони на розпорядження нерухомим майном,

у с т а н о в и в :

у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила скасувати заборону на нерухоме майно, накладену під час досудового слідства по кримінальній справі відносно ОСОБА_2 (справа 1-239), на підставі повідомлення Уманської групи слідчого управління УМВС Черкаської області від 17.07.2003 (реєстраційний номер обтяження 3776392), на належне ОСОБА_1 майно, а саме будинок АДРЕСА_1 та припинити заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер 3776392, зареєстрований 17.07.2003 в єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , у власності якого був будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 на підставі договору обміну від 21.10.2000 №4673. Позивач оформила спадщину та отримала у власність вказаний будинок після чого було виявлено інформацію з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, реєстраційний номер 3776392 на підставі повідомлення №7115 від 17.07.2003 Уманського МВ УМВС, архівний запис №315845-187 від 22.07.2003, заявник Уманська група слідчого управління УМВС Черкаська обл.

УМВС України в Черкаській області було ліквідовано та створено натомість ГУНП в Черкаській області.

Відповідач позивачу на її звернення не надав роз`яснень щодо підстав обтяження її нерухомого майна.

При зверненні до Уманського міськрайонного суду поліцією було надано інформацію про наявність кримінальної справи №1-239 та постанови по ній від 21.08.2003, відповідно до змісту якої кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 по ч. 1 ст. 213 КК України провадженням закрито. Речові докази по справі металобрухт, вирішено передати на користь держави. Питання, що стосувалися зняття арешту з майна не вирішувалися.

Арешт, накладений на будинок, не дозволяє позивачу реалізувати свої права як власника (спадкоємця) на даний будинок. У зв`язку з цим, вона змушена звернутись до суду з позовом у цій справі.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.03.2025 позовні вимоги у справі задоволено з посиланням на відсутність підстав для обтяження нерухомого майна позивача та необхідність усунення наявного порушення її права власності.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 20.03.2025 відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та позов відхилити.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що ГУНП в Черкаській області не порушувало права позивача, оскільки обтяження на нерухоме майно вносилося за повідомленням 7115 від 17.07.2003 Уманського МВ УМВС в Черкаській області.

ГУ Національної поліції в Черкаській області не являється правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області.

Відповідно до постанови КМУ від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» передбачено повну ліквідацію територіального органу Міністерства внутрішніх справ України - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області.

При цьому завдання і функції, які виконувало УМВС України в Черкаській області, перейшли до Міністерства внутрішніх справ України.

Національна поліція не належить до органів внутрішніх справ та не входить до сфери управління МВС України, а є самостійним центральним органом виконавчої влади.

Отже ГУ Національної поліції в Черкаській області є неналежним відповідачем за позовними вимогами у цій справі.

Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що розгляд даної справи має відбуватися у порядку цивільного судочинства, адже питання зняття арешту з майна підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства, що відповідатиме правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №953/12593/21.

Так ст. 174 КПК України передбачено, що власнику або іншому володільцю майна, які не були присутні при розгляді питання про його арешт, гарантовано право ініціювати скасування відповідного заходу перед слідчим суддею або судом (у разі здійснення судового розгляду справи по суті), якщо в подальшому у застосуванні арешту відпала потреба або його було накладено необґрунтовано.

Цивільного спору про право власності на спірне майно не має, отже позивач саме у межах відповідної кримінальної справи може порушувати перед судом питання про скасування арешту, накладеного на її майном.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 19.01.2024 (а.с.9).

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 02.04.1969 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одружились 02.04.1969, прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_4 (а.с. 8).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявні відомості про заборону на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження 3776392, а саме будинок, адреса: АДРЕСА_1 , заявник Уманська група слідчого управління УМВС, Черкаська область, м. Умань, Жовтнева (а.с.10).

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.11.2024, винесеної державним нотаріусом Першої уманської державної нотаріальної контори Кравець Г. В., ОСОБА_1 відмовлено у знятті заборони на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки виявлено заборону на нерухоме майно на вище вказаний житловий будинок, зареєстровану на підставі повідомлення Уманського МВ УМВС 14.04.2003 за №7115, реєстрований номер обтяження №3776392. Роз`яснено ОСОБА_1 , що для вирішення даного питання їй необхідно звертатись до органів УМВС, на підставі повідомлення яких була зареєстрована заборона (а.с.11).

Постановою Уманського міського суду Черкаської області від 21.08.2003 кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 213 КК України провадженням закрито (а.с.12).

Згідно інформації ГУНП в Черкаській області за №36356-2024 від 01.10.2024 (89609) зняття арешту з нерухомого майна гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не вказується в межах, якого кримінального провадження він був здійснений, що не дає можливості надати інформацію про підстави накладення арешту на вказане ним майно. Крім того, повідомлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або часткового. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом (а.с.13).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2024, виданого державним нотаріусом Першої уманської державної нотаріальної контори Кравець Г.В., спадкоємцем майна ОСОБА_2 , а саме житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , належного спадкодавцю на підставі договору обміну, посвідченого Очеретяною В.В., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу 21.10.2000 за реєстровим №4673, зареєстрованого в Уманському відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» під №5726 - є ОСОБА_1 (а.с.14).

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с.15).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав ОСОБА_1 є власником житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.16).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2024, виданого державним нотаріусом Першої уманської державної нотаріальної контори Кравець Г.В., спадкоємцем майна ОСОБА_2 , а саме земельної ділянки розміром 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:0148, належної спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №041110, виданого Уманським міським управлінням земельних ресурсів 30.12.2003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4034 - є ОСОБА_1 (а.с.17).

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, розміром 0,1000 га, кадастровий номер :03:001:0148, 1/1 частка, АДРЕСА_1 (а.с.18).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав - ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:0148, площа 0,1га, на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.19).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2024, виданого державним нотаріусом Першої уманської державної нотаріальної контори Кравець Г.В., спадкоємцем майна ОСОБА_2 , а саме земельної ділянки розміром 0,0727 га, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:1645, належної спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР №041110, виданого Уманським міським управлінням земельних ресурсів 30.12.2003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4034 - є ОСОБА_1 (а.с.20).

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, розміром 0,0727га, кадастровий номер :03:001:1645, 1/1 частка, АДРЕСА_1 (а.с.21).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав - ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :03:001:1645, площа 0,0727га, на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.22).

Отже матеріалами справи підтверджується, що арешт на майно позивача накладено у кримінальній справі на підставі ст. 126 КПК України 1960 року у редакції, яка була чинною на час вчинення відповідної процесуальної дії.

Позивач, заявляючи про порушення зазначеним арештом її права власності, а також про відсутність підстав для продовження існування обмежень щодо її нерухомого майна, звернулася до суду з позовом у цій справі з вимогами про скасування відповідних обтяжень, застосованих до нерухомого майна.

Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Згідно статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним та який відповідає вимогам ст. ст. 15, 16 ЦК України щодо можливого способу захисту.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, визначальним для захисту права власності у спосіб усунення порушень, не пов`язаних із позбавленням власника права володіння майном, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Позивач ОСОБА_1 просить зняти арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року.

При цьому право власності позивача на нерухоме майно, обтяження щодо якого оспорюються в цій справі, під сумнів учасниками судового розгляду не ставиться.

Так відповідно до пункту 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже при визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20).

Оскільки провадження у кримінальній справі №1-239 по обвинуваченню ОСОБА_2 по ч. 1 ст. 213 КК України згідно постанови від 21.08.2003 закрито, фактичні підстави для продовження існування заборону на нерухоме майно, накладеної під час досудового слідства у зазначеній кримінальній справі відсутні, що учасниками судового розгляду під сумнів не ставиться.

Відтак, наявність обмежень власника у праві власності на нерухоме майно, які оспорюються у цій справі, є невиправданим та таким, що безпідставно порушує права позивача, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог вірно задоволених судом першої інстанції.

Аргументи скаржника у справі, викладені в апеляційній скарзі, правильність таких висновків суду не заперечують.

Апеляційний суд враховує, що правовий висновок ВС у постанові від 21.03.2024 у справі №953/12593/21, на який посилається в апеляційній скарзі скаржник, не є релевантним до спірних правовідносин, оскільки у тій справі йдеться про те, що зняття арешту за правилами КПК 1960 року здійснюється у разі постановлення вироку у кримінальній справі, а в даному випадку стосовно колишнього власника майна (спадкоємцем якого являється позивач) постановою Уманського міського суду Черкаської області від 21.08.2003 кримінальну справу по його обвинуваченню провадженням закрито, тобто вирок у справі взагалі судом не ухвалювався.

Одночасно за змістом правових висновків постанови ВП ВС від 15.05.2019 у справі №372/2904/17-ц КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі (п.49).

Слід врахувати, що відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

У межах кримінальної справи, що розслідувалася, позивач ОСОБА_1 не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої та не була власником відповідного майна отже не мала процесуального права ініціювати питання про звільнення його з-під арешту.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Проте позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого.

Нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра невиправдано тривалий час потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При чому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Підстав для відступу від цієї позиції Велика Палата Верховного Суду не знайшла.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом ОСОБА_1 не є судом, установленим законом.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір про звільнення майна з-під арешту є приватноправовим (цивільним), якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11. Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Оскільки провадження у відповідній кримінальній справі, при досудовому слідстві у якій застосовано оспорювані обмеження щодо нерухомого майна позивача, закрито за правилами КПК 1960 року, позивач не була учасником відповідної кримінальної справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про необхідність розгляду наявного спору щодо захисту права власності у порядку саме цивільного судочинства, що відповідає правовому висновку в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, та спростовує аргументи скаржника про необхідність вирішення вимог позивача саме у межах провадження у відповідній кримінальній справі за правилами КПК.

При цьому у постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

Щодо належності відповідача у справі, то суд першої інстанції вірно зазначив, що в постанові від 27.02.2020 у справі № 826/27239/15 ВС, надаючи оцінку аргументам ГУ НП у м. Києві про те, що воно не є правонаступником УМВС, звернув увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 04.03.2014 у справі № 21-8а14, від 27.05.2014 у справі № 21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Отже ГУНП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС та органом, уповноваженим здійснювати досудове розслідування у відповідних кримінальних провадженнях.

Крім того, за змістом постанови від 26.04.2022 у справі № 705/2556/21 Верховний Суд відхилив доводи про те, що ГУ НП в Черкаській області є неналежним відповідачем. При цьому Верховний Суд виходив з того, що 14.12.2018 до ЄДРПОУ внесено запис про припинення Уманського МВ УМВС України в Черкаській області (ідентифікаційний код 08676470), постанова якого зазначена, як підстава реєстрації обтяження майна. Наразі територіальним органом Національної поліції в Черкаській області, як юридичною особою публічного права, є саме ГУ НП в Черкаській області, до складу якого входить відповідний підрозділ поліції в місті Умані.

Отже, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, даний позов поданий до належного відповідача, що спростовує аргументи скаржника про протилежне.

Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.03.2025 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.03.2025 у даній цивільній справі залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 23.04.2025.

Суддя-доповідач

Судді