Справа № 216/6119/24
провадження №2-о/216/49/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Стартанович Д.В.,

за участю: секретаря судового засідання Кравець А.С.,

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: відділ захисту дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання батьком своєї неповнолітньої доньки, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Легніца, республіка Польща, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , своєї неповнолітньої дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява мотивована тим, що заявник по справі повністю займається вихованням та утриманням своєї дочки, він бажає встановити даний факт в законному порядку. Метою встановлення даного факту самостійного утримання та виховання батьком дитини є необхідність отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладів він імені та в інтересах дитини, без участі матері.

Також, юридична фіксація факту самостійного виховання та утримання дитини дуже нагальне питання, позаяк матір проживає окремо від дитини, а в Україні з 24 лютого 2022 року триває масштабна агресія рф проти України та небезпечна ситуація спостерігається по всій території України, не виключенням є Дніпропетровська область та м. Кривий Ріг, які періодично обстрілюються військами держави-агресора, а тому нагальним є вирішення питання стосовно переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері.

Заявник та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_3 обставини зазначені в заяві підтвердила, не заперечувала проти задоволення заяви, зазначила, що має шістьох дітей та те, що її старша донька ОСОБА_4 не знайшла порозуміння з її теперішнім чоловіком, через що у них постійно виникали сварки.

Представник заінтересованої особи виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради просив суд розглянути справу без їх участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні судом було вислухано думку неповнолітньої доньки заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Неповнолітня зазначила, що вони з татом проживають за адресою АДРЕСА_1 . Батько займається її вихованням та розвитком.

На початку 2008 року заявник познайомився з ОСОБА_5 , з якою в нього склалися близькі відносини. 3 середини 2008 року заявник i ОСОБА_3 стали мешкати разом за адресою АДРЕСА_2 без укладення шлюбу i реєстрації в органах цивільного стану. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_4 , що підтверджуються свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , зареєстрованого Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Згідно свідоцтва про народження батько народженої є ОСОБА_1 , громадянин України, мати ОСОБА_5 , громадянка України.

На початку 2010 року ОСОБА_3 прийняла рішення про розірвання цивільного шлюбу з заявником на підставі погіршення відносин між ними, а також мотивуючи тим, що вона має бажання жити самостійно i їй таке життя набридло. ОСОБА_1 погодився з зазначеним рішенням ОСОБА_3 i в подальшому проживав окремо по АДРЕСА_1 , де орендував житло. Разом з тим, він продовжував спілкуватися з донькою, відвідував її за місцем проживання, допомагав матеріально, постійно забирав її з дитячого садку. Разом з тим мати дитини ОСОБА_3 весь час мешкала з різними чоловіками, які постійно мінялися i на довгий час не затримувались.

В 2015 році донька заявника ОСОБА_4 пішла до першого класу загальноосвітньої школи I-III степенів № 79 в м. Кривий Piг Дніпропетровської області. Одразу після початку навчання ОСОБА_3 запропонувала ОСОБА_1 забрати доньку до себе так як вона заважає їй налагодити власне життя, встановити нормальні довготривалі відносини з новим чоловіком, а також неможливості матеріально забезпечувати доньку. Таким чином з першого класу, а caме з 2015 року донька ОСОБА_4 мешкає разом з батьком, який самостійно займається її вихованням, забезпечує доньку матеріально, піклується за її станом здоров`я. За потребою відвідує навчальний заклад в якому навчається донька, що підтверджується довідкою з Криворізької загальноосвітньої школи № 79, також уклав договір на медичне обслуговування потреб доньки з сімейним лікарем, до якого своєчасно приходить разом з донькою для медичного огляду a6o лікування дрібних захворювань, що також підтверджується довідкою від сімейного лікаря.

Таким чином ОСОБА_3 самоусунулась від виховання i утримання доньки ОСОБА_4 , більше шести років не намагається з нею спілкуватися, допомагати матеріально, підтримувати з нею спілкування як мати з донькою. Окрім ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на теперішній час має ще п`ятьох дітей від різних чоловіків, мешкає з ними окремо за іншою адресою. ОСОБА_4 намагається підтримувати відносини з матір`ю, інколи відвідує їi за місцем проживання.

Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_4 мешкає разом з батьком-заявником по справі в окремій квартирі, в якої їй надані задовільні умови проживання. Вона має окрему кімнату, забезпечена одягом, житловими умовами, отримує повноцінне харчування, висловлює бажання i в подальшому жити разом з батьком ОСОБА_1 . Також проживання ОСОБА_1 з донькою в зазначеної квартирі підтверджується договором оренди житлового приміщення, квартири АДРЕСА_3 , укладеного з власником квартири ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частинами 2, 3 статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ця норма покликана забезпечити, як право на спілкування тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, так і можливість безпосередньої участі в її вихованні. При цьому, звуження прав того з батьків, з ким дитина не проживає, має відбуватися лише у виключних випадках та в обсязі, необхідному для забезпечення інтересів дитини, без покладення додаткових обов`язків, а, подекуди, й зі звільненням від деяких.

Вирішення таких вимог, як місце проживання дитини, самостійного виховання батьками дітей, як зазначає Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Інститут, як визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, насамперед, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини.

Системний аналіз приписів статей 3,141,157,160,161 СК України, статті 19 ЦК України, а також Законів України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у контексті змістовного наповнення поняття визначення місця проживання дитини свідчить про те, що визначення місця проживання дитини врегульовує питання стосовно місця проживання дитини з одним із батьків, порядку та його участі у самостійному вихованні і утриманні дитини, та іншого у здійсненні прав та виконанні обов`язків, як щодо належних умов проживання, так й інших елементів нормального розвитку дитини, як-то харчування, навчання, лікування, соціальне спілкування тощо.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Визначаючи, чи пов`язується з установленням факту виникнення в заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 Цивільного кодексу України.

За змістом частини першої статті 1ЦК України,цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як зазначено у висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім права батьків.

Як було встановлено судом, мати дитини добровільно погодилася з тим, щоб дитина проживав разом з батьком, та залишила дитину на повному вихованні та утриманні батька, який забезпечує її харчуванням, ліками, одягом, піклується про стан здоров`я, займається розвитком дитини, як духовним так і фізичним.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК, не є вичерпним, факт самостійного виховання дитини і її утримання необхідний заявнику, оскільки пов`язаний зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався заявник як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 76-81, 89, 206, 263-265, 315 ЦПК України, ст. ст. 1, 19 ЦК України, ст.ст. 3, 141, 157, 160, 161 СК України суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: відділ захисту дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання батьком своєї неповнолітньої доньки, - задовольнити.

Встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцем м. Легніца Польща, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , своєї неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасникам справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.В. Стартанович