ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 569/10347/22

провадження № 61-3839св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 , позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2023 року у складі судді Кучиної Н. Г. та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у складі колегії суддів Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позову ОСОБА_1 .

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовну заяву мотивовано тим, що 12 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, в якому народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рівненський міський суд рішенням від 17 грудня 2021 року шлюб розірвав та визначив місце проживання дітей з матір`ю.

ОСОБА_1 зазначав, що під час перебування у шлюбі за особисті кошти придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується укладенням 22 серпня 2012 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» (далі - ТОВ «Рівнепромекобуд») договору відчуження майнових прав, за яким йому у власність передано майнові права на дворівневу трикімнатну квартиру як об`єкт незавершеного будівництва, вартістю 382 210 грн, які він зобов`язаний був сплатити до 25 квітня 2014 року.

17 квітня 2014 року між ним та його батьком ОСОБА_3 укладено договір дарування грошей у сумі 393 824 грн (на момент укладення договору було еквівалентно 35 000 доларів США), посвідченого приватним нотаріусом Вовк Н. П. У пункті 2 цього договору визначено, що подаровані кошти ОСОБА_1 має витратити на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з платіжним дорученням від 25 квітня 2014 року № 2 на рахунок ТОВ «Рівнепромекобуд» перераховано кошти у розмірі 377 200 грн, квартиру передано йому відповідно до акта приймання-передачі, а 10 вересня 2014 року реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на його ім`я.

Зважаючи на те, що вартість спірної квартири оплачена за рахунок подарованих коштів, вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а належить до його особистої приватної власності.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд припинити поширення режиму спільного сумісного майна на квартиру АДРЕСА_1 та визнати зазначену квартиру його особистою приватною власністю.

Короткий зміст позову ОСОБА_2 .

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання договору дарування недійсним.

Зустрічний позов мотивовано тим, що з 05 листопада 2011 року вони з ОСОБА_1 проживали разом, вели спільний бюджет, а 12 серпня 2012 року уклали шлюб. Через непорозуміння з чоловіком змушена була разом з обома дітьми тимчасово переїхати до свого батька, де на цей час фактично проживає.

ОСОБА_2 зазначала, що за період шлюбу за спільні кошти разом із ОСОБА_1 придбали майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 382 210 грн; інше майно, яке вказане у переліку спільного майна (побутова техніка, меблі, сантехніка, речі домашнього вжитку, тощо), на загальну суму 145 050 грн.

ОСОБА_2 вважала договір дарування грошей від 17 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н. П., яка є рідною тіткою ОСОБА_1 , фіктивним, оскільки був укладений з метою уникнути поділу квартири, яка придбана за спільні кошти подружжя.

ОСОБА_2 дізналася про існування цього договору дарування грошей лише з позовної заяви ОСОБА_1

ОСОБА_2 , з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила суд:

визнати спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , ринковою вартістю 2 626 196 грн;

виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частці трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , ринковою вартістю 1 313 098 грн кожна, визнати за ними право особистої приватної власності на ці частки, припинити право спільної сумісної власності на квартиру;

визнати спільною сумісною власністю подружжя майно: котел газовий двуконтурний BAXI, ринковою вартістю 21 800 грн; ванну акрилову, кутову, велику, ринковою вартістю 10 000 грн; тумбу і раковину у ванні, ринковою вартістю 3 000 грн; холодильник Liebherr, ринковою вартістю 9 000 грн; морозильну камеру Liebherr, ринковою вартістю 15 000 грн; пральну машину Siemens, ринковою вартістю 7 000 грн; меблі на кухні (2 тумби, раковина, стіл), ринковою вартістю 2 000 грн; чотири світильники (кухня та 3 кімнати), ринковою вартістю 8 000 грн; два світильники (ванна і вбиральня), ринковою вартістю 500 грн; стінка у кімнаті, ринковою вартістю 2 000 грн; письмовий стіл у кімнаті, ринковою вартістю 700 грн; дитяче ліжко, ринковою вартістю 1 000 грн; ноутбук, ринковою вартістю 3 000 грн; крісло для роботи за комп`ютером, ринковою вартістю 4 000 грн; вентиляційну систему (рекуператор повітря) для 11 поверху, ринковою вартістю 15 000 грн; чотири радіатори опалення (кухня та 3 кімнати), ринковою вартістю 4 000 грн; унітаз (компакт), ринковою вартістю 2 000 грн; диван, ринковою вартістю 9 000 грн; три змішувачі, два крани (кухня та ванна), ринковою вартістю 5 000 грн; масажний стіл, ринковою вартістю 5 000 грн; газову плиту, ринковою вартістю 3 500 грн; двері (ванна, вбиральня і кімната), ринковою вартістю 4 000 грн; відеодомофон, ринковою вартістю 2 000 грн; дві рушникосушки, ринковою вартістю 3 000 грн; великий настільний футбол, ринковою вартістю 600 грн; шуруповерт, ринковою вартістю 1 000 грн; дриль, ринковою вартістю 800 грн; набір інструментів, ринковою вартістю 800 грн; маршрутизатор (роутер), ринковою вартістю 650 грн; стіл комп`ютерний, ринковою вартістю 500 грн; шафу дитячу, ринковою вартістю 400 грн; посуд, ринковою вартістю 500 грн; блендер, ринковою вартістю 1 000 грн; виділити зазначене майно ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на зазначене майно; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частки вартості зазначеного майна;

визнати недійсним договір дарування грошей від 17 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н. П., зареєстрований у реєстрі за № 584.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 03 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково.

Поділив квартиру шляхом виділення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частці трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира набута у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і при її поділі частки подружжя є рівними.

Місцевий суд керувався тим, що договір відчуження майнових прав на спірну квартиру від 22 серпня 2012 року укладений в інтересах сім`ї, отже, ОСОБА_2 після укладення цього договору набула майнові права на квартиру. Крім того, аванс за квартиру у розмірі 26 248 грн сплачено товариству 16 квітня 2014 року, тобто, ще до укладення договору дарування грошей.

Також у рішенні суду зазначено, що ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільної сумісної власності на квартиру, а посилання на те, що квартира була придбана на кошти, отримані ним в дарунок від ОСОБА_3 , не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Суд виснував, що вказівка в договорі дарування грошей про те, що обдаровуваний ОСОБА_1 має намір використати отримані у дарунок кошти на придбання спірної квартири, не свідчить про те, що вказана квартира була придбана саме за вказані кошти, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , уклавши у 2012 році договір відчуження майнових прав, вже набули у спільну сумісну власність майнові права на спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування грошей, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції керувався тим, що не доведено підстав для визнання цього договору фіктивним.

Місцевий суд відхилив заяву ОСОБА_1 про пропуск ОСОБА_2 позовної давності з таких підстав, що про існування договору дарування грошей від 17 квітня 2014 року вона дізналася у 2022 році з позову ОСОБА_1 , що ним не заперечується.

Також місцевий суд зазначив, що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами вимоги позову про стягнення половини вартості іншого майна, набутого, як стверджує остання, за час шлюбу за спільні кошти, та яке вона просила при поділі залишити ОСОБА_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку. ОСОБА_1 просив скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити позов, а в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 - скасувати, відмовивши в задоволенні її позовних вимог. ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 повністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на помилковий висновок суду про те, що, укладаючи з ТОВ «Рівнепромекобуд» договір відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, він діяв в інтересах сім`ї; не врахував, що відповідно до договору дарування грошей ОСОБА_1 мав витратити кошти на придбання квартири. Зазначав, що факт дарування грошей ОСОБА_1 батьком саме на придбання квартири підтвердили свідки у судовому засіданні. Вважав, що квартира повністю придбана за його кошти, тому є його особистою власністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначала про помилковий висновок суду, що надані нею фотографії не є належними та допустимими доказами наявності майна (окрім квартири). Зазначала, що місцевий суд не взяв до уваги висновок судової оціночно-будівельної експертизи, який підтверджує наявність у спільній квартирі меблів, сантехніки та побутової техніки, що також підтверджено показаннями свідків.

Рівненський апеляційний суд постановою від 13 лютого 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2023 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, та зазначив, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт придбання спірної квартири за особисті кошти, сам по собі факт дарування йому грошей батьком не змінює правовий режим майна, набутого у шлюбі.

Суд апеляційної інстанції вважав, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог в частині розподілу рухомого майна.

Апеляційний суд вважав також обґрунтованим висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, оскільки позивачка не довела недійсність договору дарування з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 203, статтею 234 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 06 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17, від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Водночас суди першої та апеляційної інстанцій не дотримали вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, зокрема, не взяли до уваги всі належні та допустимі докази на підтвердження фінансової спроможності батьків ОСОБА_1 подарувати йому всю суму коштів на придбання спірної квартири.

На переконання ОСОБА_1 , спірна квартира придбана за його особисті кошти, тому відповідно до частини першої статті 57 СК України є його особистою приватною власністю.

Також заявник посилається на те, що місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, не звернув уваги, що за наявності двох співвласників майна виділ частки майна неможливий, а допускається лише його поділ.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просила відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційну скаргу ОСОБА_1 подав до Верховного Суду у березні 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 26 березня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребував цивільну справу з Рівненського міського суду Рівненської області.

У квітні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 05 листопада 2011 року у сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли фактичні шлюбні відносини.

12 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 12 серпня 2012 року серії НОМЕР_1 .

22 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Рівнепромекобуд» укладено договір відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва житлового призначення, а саме дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 382 210 грн, які ОСОБА_1 був зобов`язаний сплатити до 25 серпня 2014 року.

У шлюбі народилися двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16 квітня 2014 року ОСОБА_1 у рахунок оплати за квартиру сплатив продавцю аванс у розмірі 26 248 грн, а 25 квітня 2014 року ОСОБА_1 сплатив решту коштів у сумі 377 200 грн.

Відповідно до акта приймання-передачі від 22 серпня 2014 року квартиру АДРЕСА_1 передано ОСОБА_1 , а 10 вересня 2014 року реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначену квартиру та видано свідоцтво про право власності.

17 квітня 2014 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) укладено договір дарування грошей на суму 393 824 грн, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н. П.

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 17 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвав, визначив місце проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Касаційна скарга не містить доводів щодо вирішення судами першої та апеляційної інстанцій позовних вимог ОСОБА_2 про поділ між сторонами рухомого майна та визнання недійсним договору дарування, тому відповідно до статті 400 ЦПК України оскаржувані судові рішення в цих частинах Верховний Суд не переглядає.

На думку колегії суддів Верховного Суду, касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, встановлена у статті 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14?325цс18) та Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6?843цс17 та у постановах Верховного Суду, на які міститься посилання у касаційній скарзі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, з урахуванням меж та доводів касаційної скарги, ОСОБА_1 не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про належність спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та відповідно з оскаржуваними судовими рішенням про поділ квартири між ними у рівних частках.

Суди встановили, що під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі, 22 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Рівнепромекобуд» укладено договір відчуження майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва житлового призначення, а саме дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 382 210 грн.

Відповідно до акта приймання-передачі від 22 серпня 2014 року квартира АДРЕСА_1 передана ОСОБА_1 , а 10 вересня 2014 року реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Установивши, що спірна квартира набута у власність ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_1 не довів належними, достатніми та допустимими доказами того, що квартира була придбана за кошти, отримані ним в дарунок від ОСОБА_3 , місцевий суд, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, а тому підлягає поділу між ними у рівних частинах, оскільки презумпцію спільності права власності подружжя на це майно ОСОБА_1 не спростував.

Посилання заявника на те, що подружжя не мало коштів на придбання квартири, оскільки ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, передбаченої частиною першою статті 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Доводи касаційної скарги про те, що у договорі дарування грошей міститься вказівка про намір обдаровуваного ОСОБА_1 витратити дарунок на придбання спірної квартири, тому, на думку заявника, після передання квартири ТОВ «Рівнепромекобуд» у власність ОСОБА_1 за актом-передачі вказане майно є особистою приватною власністю останнього, не заслуговують на увагу, оскільки така вказівка у договорі не є безперечним свідченням того, що квартира АДРЕСА_1 придбана саме за подаровані йому кошти, водночас така обставина підлягає доказуванню.

Враховуючи те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної власності на квартиру, яка набута сторонами у зареєстрованому шлюбі, покладається на ОСОБА_1 , який її спростовував, суди першої та апеляційної інстанцій, оцінивши у сукупності надані сторонами докази щодо їх належності, достатності та допустимості, врахувавши заперечення учасників справи, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 придбання об`єкта нерухомого майна виключно за кошти, які він отримав за договором дарування грошей.

З огляду на поширення правового режиму спільного сумісного майна, встановленого за законом для осіб, які набули таке майно у зареєстрованому шлюбі (стаття 60 СК України), безпідставними є доводи касаційної скарги про ненадання ОСОБА_2 доказів про придбання спірної квартири за спільні кошти.

Колегія суддів зазначає, що переоцінка фактичних обставин справи, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), а тому Верховний Суд не може вважати доведеним факт придбання спірної квартири за особисті кошти позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про задоволення позову ОСОБА_2 саме шляхом поділу між сторонам спірної квартири, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши обставини справи, які підлягали урахуванню при вирішенні спору зазначеної категорії, надавши оцінку аргументам сторін та меті позову, правильно вирішили спір в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17, від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 колегія суддів зазначає таке.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14?197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справах № 501/2148/17 та № 310/7011/17 суд касаційної інстанції зазначив, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна.

У наведених заявником постановах Верховного Суду як прикладів неоднакового застосування норм матеріального права суд касаційної інстанції встановив неправильне застосування судами статті 367 ЦК України, оскільки суди не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим.

Натомість у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 належить двом співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, право на частки у якій є рівними для них, вирішили спір шляхом поділу майна між двома співвласниками, тому доводи заявника про неправильне застосування судами статті 372 ЦК України є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, здебільшого є аналогічними доводам апеляційної скарги, що були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, який надав їм відповідну правову оцінку і обґрунтовано спростував.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Висновки судів у цій справі з урахуванням встановлених фактичних обставин не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, на підставі статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю та зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ квартири залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк