Номер провадження: 22-ц/813/105/25
Справа № 518/201/14-ц
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2

відповідачі за первісним позовом - ОСОБА_3 , Ширяївська селищна рада Ширяївського району Одеської області, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3

відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2

та апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ширяївської селищної ради Ширяївського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконними рішень та недійсними свідоцтва про право власності та державного акта на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Історія справи, короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року до Ананьївського районного суду Одеської області з Ширяївського районного суду Одеської області надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ширяївської селищної ради Ширяївського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконними рішень та недійсними свідоцтва про право власності та державного акту на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 6 березня 2014 року до Ширяївського районного суду Одеської області звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами недійсним та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом.

Згідно зазначеної позовної заяви, 20 листопада 1989 року ОСОБА_5 в Мар`янівській сільській раді Ширяївського району Одеської області було складено заповіт на онука - ОСОБА_6 , згідно якого до спадкоємця переходили все те, що належало спадкодавцю на день його смерті.

Як зазначає ОСОБА_1 у позовній заяві, згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На той час спадкоємцю - ОСОБА_6 було 15 років та він проживав в будинку АДРЕСА_1 разом з матір`ю - ОСОБА_4 та її дочкою ОСОБА_8 .

В позовній заяві вказано, що 1 лютого 1997 року позивачка та ОСОБА_6 в Мар`янівській сільській раді зареєстрували шлюб. За час шлюбу народилося двоє дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивачка, зазначає, що вони всі разом проживали в будинку АДРЕСА_1 . На той час між матір`ю чоловіка позивачки - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 склалися погані стосунки, в які, як зазначає ОСОБА_1 , вона не втручалася.

Позивачка вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в результаті дорожньо-транспортної пригоди - аварії її чоловік - ОСОБА_6 помер. В подальшому вона зі своїми дітьми та свекрухою продовжували проживати в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно позовної заяви, якось після смерті чоловіка позивачка поралась біля плити, що розташована у дворі дому, та до неї підійшла свекруха - ОСОБА_4 і вручила позивачці пакет, як вона сказала «для розпалювання». Як вказує позивачка, вона проявила зацікавленість і в цьому пакеті знайшла заповіт на батька її дітей - ОСОБА_6 . На той час, між позивачкою та ОСОБА_4 склалися вкрай негативні відношення, у зв`язку з постійними вимогами ОСОБА_4 полишити проживання в будинку АДРЕСА_1 , так як вона стверджувала, що позивачка ніякого відношення до будинку не має, у зв`язку з чим позивачка була змушена разом з дітьми піти проживати в інший дім.

Також, згідно позовної заяви, 28 жовтня 2004 року виконавчий комітет Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області вирішив: 1) оформити право приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ; 2) видати ОСОБА_4 свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 ; 3) видати видане свідоцтво підлягає державній реєстрації та внесенню в Реєстр прав власності на нерухоме майно, що виконується Ширяївським БТІ.

Як зазначено в позовній заяві, в подальшому свідоцтво про право власності на нерухоме майно було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації та ОСОБА_4 стала власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначає, що отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Мар`янівською сільською радою 18 січня 2005 року, навіть на момент його складання, приймаючи рішення №51 від 28 жовтня 2005 року, було проігноровано заповіт від 20 листопада 1989 року, складений на ім`я ОСОБА_6 . ОСОБА_7 і те, що на час складення свідоцтва про право власності, спадкоємець - ОСОБА_6 разом з дружиною та двома малолітніми дітьми проживали у спадковому домі, в подальшому дружина та двоє малолітніх дітей були вимушені піти геть практично зі свого житла. На момент звернення до суду, як зазначала позивачка, справедливим може, на її думку, бути тільки привести всіх учасників, правовідносин у попередній стан.

У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеною позовною заявою та просила суд: 1) визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 січня 2005 року видане на ім`я ОСОБА_4 в частині 1/1 - недійсним; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 13 червня 2016 року (Том справи №1 а.29) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 відкрито провадження.

29 вересня 2016 року на адресу Ширяївського районного суду Одеської області надійшла позовна заява в новій редакції (Том справи №1 а.42-47), а саме позовна заява ОСОБА_9 та ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області та відділу Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеської області про визнання незаконними рішень та недійсними свідоцтва про право власності та державного акта на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок.

Згідно зазначеної позовної заяви, з 1971 року у житловому будинку по АДРЕСА_1 проживала сім`я голови господарства ОСОБА_7 , 1898 року народження, до складу сім`ї входили його дружина - ОСОБА_10 , 1904 року народження, син - ОСОБА_11 , 1946 року народження, невістка - ОСОБА_4 , 1946 року народження, і онук - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Як зазначають позивачі, голова господарства і його дружина працювали в колгоспі «ім. ХХІІ з`їзду КПРС» і тому господарство за господарськими книгами Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області обліковувалось за суспільною групою колгоспників.

В позовній заяві зазначено, що за вказаними книгами це господарство з 1977 року розділилося на два нових і у складі господарства колгоспників залишились його голова - ОСОБА_7 з дружиною - ОСОБА_10 , а до новоутвореного господарства службовців увійшла сім`я у складі його голови - ОСОБА_11 з дружиною - ОСОБА_4 , які працювали вчителями, та їх діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Як зазначено в позовній заяві, в період 1971-1990 років з членів господарства службовців вибув його голова - ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , а з господарства колгоспників вибула дружина його голови - ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 . Після цього, до складу господарства колгоспників увійшов неповнолітній ОСОБА_6 , а вибув з нього голова господарства - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачі зазначають, що виходячи з наведених обставин та положень законодавства, після смерті члена господарства колгоспників - ОСОБА_10 не відкривалась спадщина на майно двору у вигляді будинку. ОСОБА_6 , як неповнолітній, незалежно від тривалості його перебування у складі двору, набув право на частку у праві сумісної власності двору у вигляді будинку.

Згідно позовної заяви, станом на 15 квітня 1991 року у складі господарства колгоспників, члени якого проживали у вказаному будинку, було двоє осіб: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожен з яких набув право на рівну частку у розмірі 1/2 на спільне майно двору у вигляді будинку. ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Мар`янівка Ширяївського району Одеської області згідно запису №24, складеного 7 листопада 1992 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області. Відповідно до заповіту, посвідченого 20 листопада 1989 року за реєстровим номером 27 Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області, спадкодавець заповідав все своє майно ОСОБА_6 .

Позивачі у позовній заяві зазначають, що ОСОБА_6 , як спадкоємець за заповітом, та як єдиний спадкоємець за законом першої черги, набув право на спадщину свого діда у вигляді права власності на 1/2 частку будинку, оскільки він прийняв цю спадщину шляхом фактичного вступу у володіння цим майно, оскільки проживав разом зі спадкодавцем безпосередньо до його смерті та взяв його майно у вигляді предметів домашньої обстановки та вжитку.

Також, позивачі зазначають, що з урахуванням наявного у ОСОБА_6 права на 1/2 частку у праві власності на будинок, як члена колгоспного двору, у результаті спадкування за заповітом він набув право на увесь будинок.

Як вказано у позовній заяві, відповідно до чинних на день відкриття спадщини положень частини 1 статті 30 Земельного кодексу Української РСР, в редакції Закону України від 13 березня 1992 року №2196-ХІІ, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі і споруди.

Проте, як вказують позивачі, всупереч вказаним положенням законодавства, рішенням № 25 від 1 жовтня 1993 року 15 сесії 1 скликання Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області ОСОБА_4 в поряду приватизації була безоплатно передана земельна ділянка площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В позовній заяві зазначено, що на підставі вказаного рішення 1 липня 2009 року Мар`янівською сільською радою і відділом Держкомзему у Ширяївському районі Одеської області ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №118573, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №29. За цим актом ОСОБА_4 є власником зазначеної вище земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0006.

Позивачі зазначають, що правонаступником відділу Держкомзему у Ширяївському районі Одеської області є відділ Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеської області.

Також, в позовній заяві зазначено, що позивачка ОСОБА_1 і ОСОБА_6 одружились 1 лютого 1997 року, що було зареєстровано записом №1 складеним 1 лютого 1997 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області. Від цього шлюбу є двоє дітей, народження яких було зареєстроване актовими записами, складеними Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області, у яких подружжя вказане їхніми батьками, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №11 від 17 жовтня 1997 року, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №16 від 23 грудня 2003 року.

Позивачка зазначає, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Мар`янівка Ширяївського району Одеської області, згідно запису № 16, складеного 17 серпня 2008 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді належного йому права власності на спірний будинок, щодо якого він заповіту не залишав, а із спадкоємців за законом першої черги були його дружина і діти - позивачі у справі та відповідачка ОСОБА_4 - його мати.

Як вказано в позовній заяві, спадкові права позивачки - ОСОБА_1 щодо майна чоловіка - ОСОБА_6 у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва підтверджені свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 30 червня 2009 року у спадковій справі №273/2009 за реєстровим № 831 Іванівської державної нотаріальної контори Одеської області.

Також, позивачі вказують на те, що з приводу відповідачки ОСОБА_4 відсутня інформація про прийняття нею спадщини сина, а тому, на думку позивачів, вона не набула право власності на будинок в порядку спадкування.

Проте, як зазначено в позовній заяві, всупереч наведеним обставинам, рішенням Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 28 жовтня 2004 року було вирішено оформити право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та видати їй свідоцтво про право приватної власності на цей будинок, яке підлягає реєстрації та внесенню в Реєстр прав власності на нерухоме майно. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно щодо вказаного житлового будинку було видане Мар`янівською сільською радою 18 січня 2005 року ОСОБА_4 на підставі зазначеного рішення сільради.

В позовній заяві позивачі вказують, що право ОСОБА_4 на зазначений будинок було зареєстроване 18 січня 2005 року Ширяївським державним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за номером запису 126 в книзі 14 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 9585983, про що їй був виданий Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 6245213.

Враховуючи викладене позивачі вважають незаконним вказане рішення сільради та повністю недійсним отримане ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, у зв`язку з чим звернулися до суду та просять:

1) визнати недійсним і скасувати рішення №26 від 1 жовтня 1993 року 15 сесії 1 скликання Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області про передачу безоплатно в порядку приватизації у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

2) визнати незаконним і скасувати рішення Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області №51 від 28 жовтня 2004 року, яким вирішено оформити право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та видати їй свідоцтво про право приватної власності на цей будинок, яке підлягає реєстрації та внесенню в Реєстр прав власності на нерухоме майно;

3) визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , видане виконкомом Мар`янівської сільської ради 18 січня 2005 року ОСОБА_4 щодо її права приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , зареєстроване 18 січня 2005 року Ширяївським державними комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за номером запису 126 в книзі 14 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 9588983;

4) визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 за кожним право на 1/3 частку у праві приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ;

5) визнати недійсним і скасувати виданий ОСОБА_4 1 липня 2009 року Мар`янівською сільською радою і відділом Держкомзему у Ширяївському районі Одеської області державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :02:001:0006, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №29.

18 листопада 2016 року до Ширяївського районного суду Одеської області надійшли заперечення відповідача ОСОБА_4 на позовну заяву (Том справи №1 а.115-124), відповідно до яких ОСОБА_4 з позовними вимогами позивача не погоджується та зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та не підтверджені доказами.

Так, ОСОБА_4 у зазначила, що 26 листопада 1971 року, вона одружилась з ОСОБА_11 та з 26 листопада 1971 року почали проживати в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , разом з покійним ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , а також покійним ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матір`ю покійного чоловіка відповідачки - ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , та дітьми відповідачки та ОСОБА_11 : ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_6 .

Під час спільного проживання з її покійним чоловіком та його батьками вони вели спільне господарство, будували та ремонтували будівлі та споруди, а також зазначений житловий будинок за спільні кошти. Тримали підсобне господарство в колгоспному дворі. До браку ОСОБА_4 з ОСОБА_11 в батьків чоловіка був лише маленький глинобитний будинок.

ОСОБА_4 вказує, що з 26 листопада 1971 року і до смерті її чоловіка вона разом з ним добудувала новий будинок і батьки їм допомагали. Станом на 26 листопада 1971 року батьки чоловіка ОСОБА_4 перебували на пенсії і отримували пенсію в розмірі від 12 до 20 рублів СРСР в місяць, а ОСОБА_4 разом з покійним чоловіком працювали в школі вчителями та отримували заробітну плату в розмірі від 85 до 110 рублів СРСР. Крім того вони тримали в дворі підсобне господарство.

ОСОБА_4 зазначає, що в спірному будинку вона проживає безвиїзно з 26 листопада 1971 року по час розгляду справи в суді. ІНФОРМАЦІЯ_1 в віці 93 роки помер батько ОСОБА_11 - ОСОБА_7 , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що, як зазначає ОСОБА_4 , підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області від 7 листопада 1992 року. Після його смерті відкрилася спадщина в с. Мар`янівка Ширяївського району Одеської області, яка складається з частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і не була належним чином оформлена.

Як вказано у запереченнях до позовної заяви, ОСОБА_7 під час життя 20 листопада 1989 року склав заповіт, яким заповідав все своє майно де б воно не було та з чого не складалося ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

ОСОБА_4 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_8 померла матір її покійного чоловіка ОСОБА_10 та жінка спадкодавця ОСОБА_7 , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилась спадщина в с.Мар`янівка Ширяївського району Одеської області, яка складається з частини житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і не була належним чином оформлена її покійним чоловіком ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , та покійним чоловіком ОСОБА_4 - ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Як зазначає ОСОБА_4 , так як покійний батько її чоловіка та її покій чоловік спільно проживали разом з покійною мамою її чоловіка на момент її смерті та фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, то згідно зі ст. 549 ЦК УРСР 1963 року тому вважаються, що прийняли спадщину після смерті дружини та мами - ОСОБА_10 . Тому, ОСОБА_4 вважає, що заповіт складений покійним ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , навіть якщо майно було належним чином оформлене тоді покійному ОСОБА_7 могла б належати тільки 1/4 частка в спірному житловому будинку тому, що господарство ОСОБА_7 було зареєстроване як колгоспний двір в погосподарській книзі.

Також, у запереченнях ОСОБА_4 зазначає, що з матеріалів справи та доданих документів до заперечення вбачається, що спадщину відповідач ОСОБА_4 прийняла в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року після спадкодавця ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , оскільки на час відкриття спадщини проживала і була зареєстрована у спірному жилому будинку разом з своїм покійним чоловіком і фактично вступила в управління чи володіння спадковим майном.

ОСОБА_4 зазначила в запереченні, що просить суд визнати той факт, що станом на 7 листопада 1993 року в спірному житловому будинку не проживали неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки та неповнолітні спадкоємці за заповітом.

Як вказує ОСОБА_4 , покійний батько її чоловіка в заповіті на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким заповідав все своє майно, де б воно не знаходилося та в чому воно не полягало взагалі «все те, що мені буде належати на день моєї смерті заповідаю ОСОБА_6 ». Але позивач, на думку ОСОБА_4 , в позовній заяві невірно трактує текст даного заповіту і не врахував при поданні позовної заяви частки подружжя в спільному майні подружжя та спільного майна її та її покійного чоловіка тому, що вони під час проживання вели спільне господарство та за спільні кошти розбудовували та ремонтували спірний житловий будинок з будівлями та спорудами та факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті її чоловіка. Крім того, як вказано в запереченнях до позову, позивач при поданні позовної заяви не врахував, що при вирішенні порушеного питання необхідно користуватися нормами ЦК УРСР 1963 року, а не нормами Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року, який 1 січня 2004 року набрав чинності.

ОСОБА_4 зазначає, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Згідно норм ЦК УРСР 1963 року - заповіт може бути визнано недійсним в певній частині, якщо: заповідач позбавив права на спадщину обов`язкових спадкоємців; розпорядився всім майном, хоча йому належала лише частка (наприклад, не врахував частки подружжя в спільному майні подружжя), умовами отримання спадщини, визначені в заповіті, суперечить законодавству, обмежують правоздатність спадкоємця, є аморальним або недієздатним.

Як вказано в запереченні, на підставі ст. ст. 120, 123 Цивільного кодексу Української РСР, ОСОБА_4 вважала, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. При цьому, згідно ст.563 Цивільного кодексу Української РСР (Спадкоємство в колгоспному дворі) - в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах. Правила цієї статті застосовуються також при спадкоємстві майна в господарстві громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві.

ОСОБА_4 зазначала, що вона також знаходилася в зареєстрованому шлюбі з покійним ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 26 листопада 1971 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб, тому відповідно до ст. 22 КпШС України, на думку ОСОБА_4 , вказаний спірний житловий будинок також є спільною власністю подружжя.

Як вказано у запереченні до позовної заяви, покійний син ОСОБА_4 за життя не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Спадкодавець ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покійний син позивача ОСОБА_6 є спадкоємцем померлого ОСОБА_7 за заповітом. Таким чином покійний син відповідача мав прийняти спадщину за правилами ЦК УРСР 1963 року.

Також, у запереченнях зазначено, що покійний син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 фактично не прийняв дану спадщину тому, що з 1 вересня 1990 року був зарахований та навчався в Одеському педагогічному інституті ім. Ушинського на факультеті «фізичне виховання» та був прописаний до гуртожитку інституту та проживав в м. Одесі. 7 листопада 1993 року був відрахований з даного інституту і вже 10 червня 1993 року був призваний до лав збройних сил СРСР. Із викладеного, як зазначено в запереченнях, слідує, що покійний син відповідача - ОСОБА_6 фактично не прийняв дану спадщину після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 тому, що не вступив в управління спадковим майном з часу відкриття спадщини та не подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, в зв`язку з тим що на момент смерті спадкодавця проживав та був зареєстрований в м. Одеса безперервно з 1 вересня 1990 року до 7 листопада 1993 році включно.

При цьому, як зазначила ОСОБА_4 у запереченнях до позовної заяви, її покійний чоловік - ОСОБА_11 в порядку п.2 ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 року прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживав і був зареєстрований у даному жилому будинку та вступив в управління спадковим майном з часу відкриття спадщини.

Крім того, як вказує ОСОБА_4 , позивачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження факту вступу в управління та володіння спадковим майном, тому вона вважає, що підстав вважати, що її покійний син вступив у володіння та управління спадковим майном за ст.549 ЦК УРСР, у позивача немає. Також, як вказано у запереченні, позивачка факт прийняття спадщини покійним сином ОСОБА_4 за правилами ст.549 ЦК УРСР не довела, отже спадщина фактично ним не прийнята.

Також, ОСОБА_4 у запереченнях зазначає, що під час життя ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його покійна дружина та вона з її покійним чоловіком, як співвласники даного житлового будинку та так і не оформили правовстановчі документи на даний житловий будинок за час життя спадкодавців.

28 жовтня 2005 року виконавчий комітет Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області на підставі свого рішення № 51 від 28 жовтня 2005 року ОСОБА_4 видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_3 від 28 жовтня 2005 року на підставі якого вона, являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та 18 січня 2005 року проведена реєстрація права власності на нерухоме майно номер запису 126 в книзі №14 витяг номер 6245213 від 18 січня 2005 року .

ОСОБА_4 у запереченнях зазначила, що під час життя її син - ОСОБА_6 знав, що вона оформила право власності на даний будинок і жодних претензій до неї відносно даного житлового будинку не пред`являв ні разу та позовних заяв до суду не подавав. ІНФОРМАЦІЯ_4 в результаті дорожньо-транспортної пригоди помер син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина за адресою: Одеська область, Ширяївський район, с. Мар`янівка. Як зазначено в запереченні, син ОСОБА_4 помер, так і не прийняв спадщину тому, що фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном та не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та не був прописаний в даному житловому будинку.

На підставі вище викладеного ОСОБА_4 вважала, що її покійний син ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , керуючись ст.551 ЦК УРСР, спадщину в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу) не прийняв, а право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу), якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Як вказано в запереченнях, спадкоємцями покійного сина ОСОБА_4 є його діти ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Але, на думку ОСОБА_4 , керуючись ст. ст. 549, 551 ЦК УРСР діти її сина не можуть бути спадкоємцями на успадкування спірного житлового будинку та право на прийняття належної покійному сину частки спадщини після смерті батька покійного чоловіка ОСОБА_4 не переходить до його спадкоємців першої черги і тому до дітей сина ОСОБА_4 не може в даному випадку застосовуватись спадкова трансмісія.

Також, ОСОБА_4 у запереченнях зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в результаті дорожньо-транспортної пригоди помер її син - ОСОБА_6 тому на прийняття спадщини після його смерті поширюється новий Цивільний кодекс України в редакції від 16 січня 2003 року.

ОСОБА_4 вказувала у запереченнях до позовної заяви, що згідно ч.3 ст.1268 ЦК України передбачається, що тільки спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На момент смерті відповідач проживала разом з своїм покійним сином, а тому на неї поширюється норми ч. 3 ст.1268 ЦК України. При вирішенні спору по даному спірному житловому будинку також врахувати, що про право на обов`язкову частку в спадщині, суду необхідно виходити з того, що згідно зі ст.535 ЦК України право на таку частку за іншими, окрім неповнолітніх і непрацездатних дітей спадкодавця (включаючи усиновлення), непрацездатних дружини, батьків (усиновителів), особами, у тому числі онуками і правнуками, може бути визнано лише в разі, коли вони, будучи непрацездатними, перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Обов`язкова частка у спадщині визначається з урахуванням усіх спадкоємців за законом тієї черги, котра при відсутності заповіту закликалася б до спадкування, а також утриманців спадкодавців, які мають право на спадщину.

При цьому, як зазначила ОСОБА_4 її син під час життя заповіту не складав. 16 грудня 2004 року, вона вийшла на пенсію за віком у віці 55 років, а з 10 листопада 2003 року є інвалідом 3 (третьої) групи загального захворювання безстроково, що, як зазначено в запереченні, підтверджується довідкою управління праці та соціальної політики Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області № 12 та перебувала на утримані свого покійного сина, як непрацездатна особа, яка є його матір`ю.

Частиною 1 статті 1241 ЦК України встановлено: «Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка)».

Як зазначено у запереченнях до позовної заяви, непрацездатною вважається фізична особа, яка досягла пенсійного віку встановленого законом, або є інвалідом І, II чи III групи. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійний вік визначається для: - чоловіків - після досягнення 60 років; - жінок - після досягнення 55 років.

Отже, як вказувала ОСОБА_4 , непрацездатними за віком вважаються чоловіки - після досягнення 60 років, жінки - після досягнення 55 років, незалежно від того, чи призначена їм пенсія.

ОСОБА_4 зазначила, що навіть якщо допустити, що її покійний син і успадкував би даний спірний будинок на неї, як непрацездатну фізичну особу, яка досягла пенсійного віку, та інваліда III групи поширюється норми частиною 1 статті 1241 ЦК України та вона незалежно від змісту заповіту, успадкувала б половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Також, у запереченнях зазначено, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

При цьому, як зазначала ОСОБА_4 її покійний син не здійснив жодної дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на спірний житловий будинок. Необхідність реєстрації будинків, як умова виникнення права власності була запроваджена в Україні лише з прийняттям Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Також, у запереченнях зазначено, що відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

На підставі вище викладеного, ОСОБА_4 зазначала, що вважає, що суд в даному випадку на підставі вище викладеного не має будь-якої правої підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім`я спадкодавця), суд приймаючи вище вказане рішення тим самим суттєво порушить норми матеріального права, фактично визнає право власності за позивачем без будь-якої правової підстави.

Також, в запереченнях ОСОБА_4 зазначала, що спадкодавець ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 1 січня 2004 року набрав чинності новий Цивільний кодекс України в редакції від 16 січня 2003 року. Покійний син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 нібито є спадкоємцями померлого за заповітом. Таким чином він мав би прийняти спадщину за правилами ЦК УРСР 1963 року.

Проте, як зазначено в запереченнях, позивач доказів на підтвердження факту вступу в управління та володіння спадковим майном до суду не надав, підстав вважати, що покійний син ОСОБА_4 вступив у володіння та управління спадковим майном за ст.549 ЦК УРСР, не має, а тому, на думку ОСОБА_4 немає підстав для визнання за ним права власності на майно в порядку спадкування за законом за правилами ЦК УРСР та Цивільного кодексу України.

Також, в запереченнях ОСОБА_4 зазначала, що на її думку суд не може задовольнити позовні вимоги позивача про визнання права власності на спадкове майно за ОСОБА_1 в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , яке за життя не належало покійному спадкодавцеві - ОСОБА_6 , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім`я спадкодавця - ОСОБА_6 , а також по причині того, що в період з 1992 по 1993 роки позивач не перебувала в шлюбі з покійним сином ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_1 відповідно до ст. 529 ЦК УРСР не є належним спадкоємцем спірного житлового будинку, а за правилами ЦК УРСР та ЦК України, на думку ОСОБА_4 , не є також належним позивачем.

Крім того, в запереченнях ОСОБА_4 зазначала, що житловий будинок в АДРЕСА_1 належав на праві сумісної власності ОСОБА_7 та його дружині, а також на думку ОСОБА_4 їй та її покійному чоловіку.

Також, ОСОБА_4 зазначила, що позивачем не надано до суду, документів, які б підтверджували факт того, що нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, що на думку ОСОБА_4 також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, в запереченнях ОСОБА_4 зазначила, що позивач забезпечена житлом і має у власності житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Крім того, 18 листопада 2016 року до Ширяївського районного суду Одеської області від ОСОБА_4 надійшло доповнення до заперечення на позовну заяву (Том справи №1 а.106-109).

ОСОБА_4 зазначила, що з позовом вона не погоджуються, не визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі та вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, не обґрунтованими, не відповідають нормам чинного законодавства України та не підтверджені жодним належним доказом, що стосується ОСОБА_4 як відповідача, тому вважає, що позовні вимоги не відповідають дійсності.

ОСОБА_4 просила звернути увагу суд, що заповіт від 20 листопада 1989 року, який посвідчений головою виконкому Мар`янівської сільської ради, а не секретарем виконкому, який наділений повноваженнями вчиняти певні нотаріальні дії і нібито, зареєстрований за № 27, але з даного заповіту видно якої сільської ради, але не видно якого району та області. Голова сільської ради не наділений повноваженнями вчиняти певні нотаріальні дії. Тому даний заповіт, на думку ОСОБА_4 можна вважати нікчемним та недійсним. Як вказує ОСОБА_4 заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Згідно норм ЦК УРСР 1963 року - заповіт може бути визнано недійсним в певній частині, якщо: заповідач позбавив права на спадщину обов`язкових спадкоємців; розпорядився всім майном, хоча йому належала лише частка ( наприклад, не врахував частки подружжя в спільному майні подружжя), умовами отримання спадщини, визначені в заповіті, суперечить законодавству, обмежують правоздатність спадкоємця, є аморальним або недієздатним.

У грудні 2016 року позивачами ОСОБА_9 та ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 подано до Ширяївського районного суду Одеської області доповнення до позовної заяви (Том справи №1 а.147-148), в якому зазначено, що заповітом, посвідченим головою виконкому Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області 20 листопада 1989 року за реєстровим номером 27, ОСОБА_7 заповідав все своє майно ОСОБА_6 .

Як зазначено у доповненні до позовної заяви, даний заповіт посвідчено уповноваженою особою, оскільки положеннями чинного на день посвідчення заповіту пункту 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих затвердженого наказом Міністра юстиції УРСР 19 січня 1976 року №1/5, було визначено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету, відповідної Ради депутатів трудящих покладено вчинення нотаріальних дій.

Також, у доповненні до позовної заяви позивачі зазначають, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_6 вступив в управління та володіння його спадковим майном, оскільки згідно записів у погосподарських книгах проживав разом з ним, а також взяв його майно у вигляді предметів домашньої обстановки та вжитку у спірному будинку, що можуть підтвердити свідки.

Крім того, у доповненні до позовної заяви зазначено, що оскільки відповідачка ОСОБА_4 у своїх запереченнях на позовну заяву не визнає зазначений вище факт, то його необхідно встановити у судовому порядку.

Також, в доповненні до позовної заяви зазначено, що надана відповідачкою довідка щодо навчання ОСОБА_6 в Одеському державному педагогічному інституті не спростовує цього факту, оскільки місце його проживання було разом зі спадкодавцем і у період визначеного законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини наказом від 27 січня 1993 року він був відрахований з інституту.

Крім того ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зазначили, що відповідачка до своїх заперечень додала документи, які свідчать про те, що до кола спадкоємців за законом першої черги щодо майна спадкодавця ОСОБА_7 входила також його онука ОСОБА_12 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_13 в селі Мар`янівка Ширяївського району Одеської області.

У зв`язку з чим в доповненні до позовної заяви зазначено, що оскільки, існуючий між сторонами спір стосується також і питання щодо наявності у ОСОБА_3 спадкових прав щодо спірного майна - то її необхідно залучити до участі у справі, як відповідачку.

Враховуючи викладене, у доповненні до позовної заяви ОСОБА_9 та ОСОБА_1 просили суд: 1) встановити факт прийняття ОСОБА_6 у період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 07 травня 1993 року спадщини свого діда ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом посвідченим головою виконкому Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області 20 листопада 1989 року за реєстровим номером 27; 2) залучити до участі у справі як відповідача ОСОБА_13 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_13 в селі Мар`янівка Ширяївського району Одеської області, та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року (Том справи №1 а.152) клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про залучення до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2017 року (Том справи №1 а.221) задоволено клопотання представника позивача та замінено неналежного відповідача - відділ Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеської області на належного - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.

29 серпня 2017 року до Ширяївського районного суду Одеської області надійшла заява позивача - ОСОБА_9 (Том справи №1 а.243) про відмову від позову, в якій ОСОБА_9 зазначив, що після відкриття провадження у справі спір з відповідачем вирішений мировим шляхом та вони прийшли до згоди, і він вважає, що не має права претендувати на житловий будинок, який належав на праві приватної власності відповідачу - ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю з боку ОСОБА_9 претензій до відповідача, він відмовляється від своїх позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року (Том справи №1 а.258) задоволено клопотання ОСОБА_3 та зупинено провадження у справі до встановлення кола правонаступників після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_14 .

Згідно ухвали Ширяївського районного суду Одеської області від 23 березня 2018 року провадження у справі відновлено та залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3

21 червня 2018 року до Ширяївського районного суду Одеської області надійшов відзив Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на позовну заяву ОСОБА_1 (Том справи №2 а.44-49) за вихідним №9-15-0.62-6138/2-18 від 18 червня 2018 року.

Представник ГУ Держгеокадастру в Одеській області у відзиві зазначив, що розгляд даної судової справи жодним чином не зачіпає прав та обов`язків Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, у зв`язку з чим просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 , ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області відмовити в повному обсязі.

Розпорядженням голови Ширяївського районного суду Одеської області від 3 жовтня 2018 року №518/201/14/5957/18 (Том справи №2 а.56) справу було передано до Ананьївського районного суду Одеської області у зв`язку з неможливістю утворення складу суду для її розгляду в Ширяївському районному суді Одеської області.

7 листопада 2018 року на адресу Ананьївського районного суду Одеської області надійшов відзив (Том справи №2 а.70-73) представника ОСОБА_3 - адвоката Сігнаєвського А.О.

Згідно відзиву, ОСОБА_3 проти позову заперечує та позовні вимоги вважає не обґрунтованими та незаконними.

Так, на думку представника ОСОБА_3 позивачі стверджують, що ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 набув право власності на спірне майно після смерті свого діда ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, як зазначив представник ОСОБА_3 у відзиві, за життя ОСОБА_6 не вчиняв жодних дій для оформлення права власності на спадщину і був обізнаний, що його матір`ю було набуто право власності на земельну ділянку 01 жовтня 1993 року, а на будинок 28 жовтня 2004 року.

Таким чином, як зазначено у відзиві, з моменту набуття права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку по день смерті ОСОБА_6 минуло 14 років 10 місяців і 14 днів. За цей час ОСОБА_6 не оскаржив право власності матері на земельну ділянку.

Також, у відзиві зазначено, що з моменту набуття права власності ОСОБА_4 на будинок по день смерті ОСОБА_6 минуло 3 роки 9 місяців і 18 днів. За цей час ОСОБА_6 не оскаржив право власності матері на будинок.

Крім того, представник ОСОБА_3 у відзиві зазначив, що позивачами не надано доказів того, що за життя ОСОБА_6 звертався до суду із позовом про визнання права власності на будинок і земельну ділянку, ОСОБА_6 пропустив строк у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права шляхом визнання за ним права власності. Таким чином ОСОБА_6 розпорядився своїми правами на свій розсуд і визнав право власності на спірне майно за матір`ю - ОСОБА_4 .

Також, у відзиві зазначено, що спадкоємці ОСОБА_6 не можуть просити суд визнати право власності на майно, яке належало іншій особі, а спадкодавець пропустив строк позовної давності для оскарження такого права.

У відзиві, крім того, представник ОСОБА_3 вказує на те, що позивачка вважає, що позивачі мають право на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому, позивачі звернулись до суду із позовом про визнання права власності 06 березня 2014 року, тобто через 5 років 6 місяців і 19 днів.

У зв`язку з чим, представник відповідача зазначає, що позивачі пропустили строк у межах якого вони могли звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що є підставою для відмови у позові.

Крім того, у відзиві на позовну заяву зазначено, що ОСОБА_1 вважає, що позивачі мають право на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проте, на час відкриття спадщини, спірні будинок і земельна ділянка не належали ОСОБА_6 оскільки були зареєстровані за його матір`ю ОСОБА_4 , а отже вони не увійшли до складу спадщини відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України.

Щодо вимоги позивачки про визнання факту прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті діда - ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відзиві зазначено, що в той час ОСОБА_6 проживав в місті Одесі і в той час міг приїздити в Мар`янівку лише до матері в гості. Крім того, наступна поведінка ОСОБА_6 , на думку представника ОСОБА_3 , також свідчить про не прийняття спадщини і відмову від неї, а саме виписка з колгоспного двору і відсутність заперечень щодо оформлення права власності на майно матір`ю.

Крім того, у відзиві зазначено, що згідно свідоцтва про право власності за законом від 30 червня 2009 року спадщина після смерті ОСОБА_6 була оформлена на ОСОБА_1 , тобто інші позивачі з невідомих причин не оформили своє право, а отже, на думку представника відповідача - ОСОБА_3 , під сумнівом їх право на пред`явлення і цього позову.

Також, згідно відзиву, заповіт на який посилається позивачка від 20 листопада 1989 року посвідчений головою виконкому Мар`янівської селищної ради є нікчемним/недійсним з огляду на те, що зазначений заповіт не має зазначення часу його укладення і після тексту заповіту не містить особистого підпису ОСОБА_7 . Крім того, в заповіті зазначено лише ПІП спадкоємця, без зазначення дати народження чи родинних відносин, що робить текст незакінченим, ніби його з якихось причин недописали. Крім того, неможливо встановити кому заповів своє майно спадкодавець.

Крім того, заповіт підписано головою виконавчого комітету, проте згідно довідки №1097 від 09 грудня 2016 року повноваження на здійснення нотаріальних дій голові виконкому ОСОБА_14 не передавались, таким чином заповіт є неукладеним тобто нікчемним/недійсним.

Також, згідно відзиву, ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки проживала з ним, а ОСОБА_6 , не прийняв спадщину після смерті батька оскільки в цей час проживав в м.Одеса.

Крім того, за життя ОСОБА_6 не набув і не оформив право власності на спірне майно. Дане твердження, як зазначено у відзиві, підтверджує той факт, що право власності на це майно вже більше ніж 14 років визнано і зареєстровано за ОСОБА_4 . При цьому, як зазначено у відзиві, умовою для спадкування права власності на нерухомість є наявність такого права власності, набутого у встановленому законом порядку і зареєстрованого належним чином (державна реєстрація). Проте, за життя ОСОБА_6 не набув право власності на спірне майно, а отже воно не може бути успадковане позивачами.

Також, у відзиві представник відповідача зазначив, що згідно довідки №182 від 16 січня 2017 року ОСОБА_6 знаходився на військовому обліку з 1990 року і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . З 26 вересня 1990 року по 10 червня 1993 року також був зареєстрований в м.Одеса, після чого вибув до лав Збройних Сил на військову службу. Згідно архівної довідки №206 від 05 вересня 2016 року з 2001 року ОСОБА_6 виписався із спірного будинку і зареєструвався в будинку АДРЕСА_4 разом із своєю дружиною. Тобто, на думку представника ОСОБА_3 , ОСОБА_6 вибув із колгоспного двору до якого входило спірне майно, ще у 1990 році, за життя ОСОБА_7 у зв`язку з чим припинилось його право сумісної власності на майно колгоспного двору, а отже при оформленні права власності на спірне майно ОСОБА_6 не приймав участі.

Враховуючи викладене, у відзиві представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Сігнаєвський А.О. у відзиві просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити.

29 листопада 2018 року на адресу суду надійшов зустрічний позов (Том справи №2 а.85-а-86), поданий представником ОСОБА_3 - ОСОБА_15 , в якому представник, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, просив суд визнати недійсним заповіт від 20 листопада 1989 року, посвідчений головою виконкому Мар`янівської селищної ради, реєстровий номер 27.

3 грудня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 (Том справи №2 а.97-100), подана представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Корой І.Д., повноваження якого підтверджені ордером серії ОД №078456 від 26 липня 2016 року (том справи №1 а.104) та ордером серії ОД №378527 від 17 грудня 2018 року (Том справи №2 а.126), в якому представником позивачки наведені доводи на спростування факті, якими обґрунтовано відзив ОСОБА_3 на позовну заяву.

В подальшому, 12 грудня 2018 року на адресу суду надійшли заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_15 (Том справи №2 а.104-108) на відповідь представника ОСОБА_1 на відзив на позовну заяву, в яких ОСОБА_15 зазначив, що проти позову заперечує, навів доводи на підтвердження своїх заперечень, просив суд застосувати до позовних вимог строки позовної давності та в позові відмовити.

22 січня 2019 року у підготовчому судовому засіданні було розглянуто клопотання позивача ОСОБА_9 про закриття провадження у справі в частині його позовних вимог, яке за результатами розгляду було задоволено, про що постановлено відповідну ухвалу (Том справи №2 а.131-132).

Також, ухвалою суду від 22 січня 2019 року (Том справи №2 а.133) до участі у справі було залучено правонаступника Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області - Ширяївську селищну раду Ширяївського району Одеської області.

Ухвалою суду від 28 лютого 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним залишено без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам ч.3 ст.175 ЦПК України та надано ОСОБА_3 строк для усунення недоліків позовної заяви.

13 березня 2019 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_15 (Том справи №2 а.158-159) про усунення недоліків зустрічної позовної заяви, наведених в ухвалі суду від 28 лютого 2019 року, до якої додано зустрічну позовну заяву в новій редакції (Том справи №2 а.160-161).

Ухвалою суду від 15 березня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісною позовною заявою, роз`яснено позивачам за первісною позовною заявою право надати до суду відзив на зустрічну позовну заяву.

29 березня 2019 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_16 - адвоката Корой І.Д. на зустрічну позовну заяву (Том справи №2 а.16-17) в якому викладено заперечення, зокрема доводи, які на думку представника спростовують твердження ОСОБА_3 про недійсність заповіту ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2020 року ухвалено позовні вимоги ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ширяївської селищної ради Ширяївського району Одеської області про визнання незаконними рішень та недійсними свідоцтва про право власності та державного акта на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок, - задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати рішення 15 сесії 1 скликання Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 1 жовтня 1993 року №26 в частині передачі безоплатно в порядку приватизації у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнати незаконним і скасувати рішення Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 28 жовтня 2004 року №51 про оформлення права приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та видачу їй свідоцтва про право приватної власності на цей будинок.

Визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , видане виконавчим комітетом Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області 18 січня 2005 року ОСОБА_4 щодо її права приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , зареєстроване 18 січня 2005 року Ширяївським державним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за номером запису 126 в книзі 14 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 9588983.

Визнати недійсним і скасувати, виданий ОСОБА_4 1 липня 2009 року Мар`янівською сільською радою і відділом Держкомзему у Ширяївському районі Одеської області, акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №118573 щодо права власності на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :02:001:0006, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №29.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ширяївської селищної ради Ширяївського району Одеської області, - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_17 , посвідчений 20 листопада 1989 року головою виконкому Мар`янівської сільської ради, реєстровий номер 27.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки села Мар`янівка Ширяївського району Одеської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Малиновським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області 4 березня 2014 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , уродженки села Подільці Ширяївського району Одеської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий Ширяївським РВ УМВС України в Одеській області 23 вересня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 , пропорційно задоволеним позовним вимогам, документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 , у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з Ширяївської селищної ради Ширяївського району Одеської області, юридична адреса: 66800, Одеська обл., смт.Ширяєве, вул.Коробченка, 1, ідентифікаційний номер в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 04378994, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , уродженки села Подільці Ширяївського району Одеської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий Ширяївським РВ УМВС України в Одеській області 23 вересня 1977 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 , пропорційно задоволеним позовним вимогам, документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 , у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , уродженки села Подільці Ширяївського району Одеської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий Ширяївським РВ УМВС України в Одеській області 23 вересня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки села Мар`янівка Ширяївського району Одеської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Малиновським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області 4 березня 2014 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 , пропорційно задоволеним позовним вимогам, документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_3 , у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення зустрічного позову, та відмовити повністю у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Встановити факт прийняття ОСОБА_6 у період з 07 листопада по 07 травня 1993 року спадщини свого діда ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом посвідченим головою виконкому Мар`янвської сільської ради Ширяївського району Одеської області 20 листопада 1989 року за реєстровим номером 27. Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за кожним право на 1/3 частку у праві приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 2297,40 грн.

ОСОБА_3 також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у задоволенні їх позовних вимог відмовити у повному обсязі, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Виключити з мотивувальної частині рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22.10.2020 року судження про те, що ОСОБА_6 можливо вважати таким, що вступив у володіння та розпорядження спадковим майном свого діда - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_16 , а отже і таким, що прийняв спадщину.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

В скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зазначено, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення зустрічного позову та в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову, вважають необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову суд виходив з того, що оскільки не надано будь-яких відомостей та доказів того, що в листопаді 1989 року, зокрема 20 листопада, голові Мар?янівської сільської ради народних депутатів - Житнюку M.I., рішенням ради було надано повноваження на вчинення нотаріальних дій, зокрема посвідчення заповітів - то заповіт ОСОБА_7 від 20 листопада 1989 року (Том справи №1 a.14) посвідчений не уповноваженою на те особою, у зв`язку з чим він не відповідає вимогам статті 541 ЦК УРСР та є недійсним. Але, з цього приводу апелянти просять звернути увагу на те, що стаття 3 чинного на час посвідчення заповіту Закону УРСР «Про державний нотаріат» від 25 грудня 1974 року № 3377-VIII передбачала, що у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР «Про державний нотаріат» та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. Такі ж положення були відтворені і у п.п. 1 і 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 1/5 від 19 січня 1976 року. Чинний на час посвідчення оспорюваного заповіту Закон УРСР «Про сільську Раду народних депутатів Української РСР» (у редакції Закону від 13 грудня 1979 року № 5440-IX) передбачав, що в галузі забезпечення соціалістичної законності, охорони державного і громадського порядку, прав громадян, здійснення народного контролю сільська Рада народних депутатів вчиняє нотаріальні дії відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР (п. 10 ст. 25); виключно на сесіях вирішуються питання обрання виконавчого комітету сільської Ради і зміна його складу (п. 2 ст. 38); виконавчим і розпорядчим органом сільської Ради народних депутатів є виконавчий комітет, який обирається нею з числа депутатів у складі: голови, заступника голови, секретаря і 2 - 6 членів виконавчого комітету (ст. 42); в разі відсутності секретаря виконавчого комітету сільської Ради його обов`язки за дорученням виконавчого комітету виконує один з членів виконавчого комітету Ради (ст. 58). Таким чином є встановленим, що на день посвідчення оспорюваного заповіту 20 листопада 1989 року уповноважений на вчинення нотаріальних дій секретар виконкому сільради ОСОБА_41 з 17 листопада 1989 року хворів і його повноваження секретаря розпорядженням голови виконкому було покладено на рахівника сільської ради ОСОБА_18 , на якого за вказаними вище вимогами законодавства виконання обов`язків секретаря виконкому і вчинення нотаріальних дій могло бути покладено тільки за рішенням сесії або виконавчого комітету сільської ради. Наголошується, що на підставі викладеного, посвідчення оспорюваного заповіту головою виконавчого комітету ОСОБА_19 відповідає вимогам статті 541 ЦК УРСР і статті 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат», оскільки голова виконкому сільради за вказаним законом був уповноваженим на вчинення нотаріальних дій за відсутності можливості їх вчинення іншою посадовою особою - секретарем виконкому сільради Кожемяченко Н.Д, на якого такі повноваження були покладені рішенням виконкому сільради.

Також, апелянти просять звернути увагу на те, що позивачка ОСОБА_1 після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 в Іванівській державній нотаріальній конторі Одеської області у заведеній до майна померлого чоловіка спадковій справі № 273/2009 отримала 30 червня 2009 року за реєстровими №№ 831 і 833 свідоцтва про право на спадщину за законом щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оформленої на ім`я померлого за відповідним державним актом, та грошові заощадження на підставі ощадної книжки. У той же час, оформити у нотаріуса шляхом отримання відповідного свідоцтва свої спадкові права на належний померлому ОСОБА_6 житловий будинок, успадкований ним після смерті діда ОСОБА_7 , позивачі не мають можливості, оскільки власності на нього оформлено та зареєстровано за ОСОБА_4 .. Наголошується, що оскільки право позивачів на спадкове майно ОСОБА_6 у вигляді спірного житлового будинку не визнавалось відповідачкою ОСОБА_4 та її правонаступником-спадкоємцем ОСОБА_20 , то право власності позивачів, як спадкоємців цього майна, підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання на підставі положень ст. 392 ЦК України.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 вмотивована тим, що рішення в частині задоволених вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є незаконним та необґрунтованим. Наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачі поставили питання про оскарження права власності на спірне нерухоме майно, з тих підстав, що вони начебто мають на нього право в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_17 . При цьому ОСОБА_6 не був власником спірного майна, тобто воно відповідно ст. 1218 ЦК України не входить до складу спадщини. Також, суд не звернув увагу на те, що за життя ОСОБА_6 не вчиняв жодних дій для оформлення права власності на спірне майно і був обізнаний, що його матір`ю, з якою він мав хороші стосунки і постійно спілкувався, було набуто право власності на земельну ділянку 01.10.1993 року, а на будинок 28.10.2004 року. ОСОБА_6 не оскаржував право власності на спірне майно. Крім того, суд не надав оцінки тому факту, що з моменту набуття права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку по день смерті ОСОБА_6 , спадкоємцями якого є позивачі (з 01.10.1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_1) минуло 14 років 10 місяців і 14 днів. За цей час ОСОБА_6 не виявив бажання оскаржити право власності матері на земельну ділянку, чи оформити її на себе, пропустивши строки давності. З моменту набуття права власності ОСОБА_4 на будинок по день смерті ОСОБА_6 (з 28.10.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1) минуло 3 роки 9 місяців і 18 днів, за цей час останній не оскаржив право власності матері на будинок, також пропустивши строки позовної давності. Позовні вимоги позивачів, щодо оскарження права власності на спірне майно, яке не належало ОСОБА_2 , а належало іншій особі, є незаконними та необґрунтованими. Крім того, суд помилково вважав, що спірне майно входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 , що суперечить фактичним обставинам справи. Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняла та оформила лише одна із позивачів, дружина померлого ОСОБА_1 , їх донька ОСОБА_2 , а також син ОСОБА_9 спадщину після смерті батька не прийняли. Таким чином, апелянт вважає, що із встановлених судом обставин вбачається, що підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 відсутні.

Також, апелянт просить звернути увагу на те, що позивачка не зазначає дати коли вона дізналась про наявність заповіту ОСОБА_7 та не надала докази, що підтверджують її історію. На думку апелянта, якщо позивачка знала про заповіт ще за життя чоловіка, то і строк давності нею порушено. Крім того, при відкритті спадщини після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_18 і оформленні спадщини ІНФОРМАЦІЯ_19 позивачка точно усвідомлювала, що спірне майно не увійшло до спадщини, що вона прийняла. Отже, позивачка могла, мала і довідалась про обставини, що спірне майно зареєстровано не за її померлим чоловіком в період з 11.06.2009 року по 30.06.2009 року, що свідчить про порушення строків позовної давності в 4 роки 8 місяців 6 днів.

Підсумовуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_3 зазначено, що висновки суду першої інстанції про прийняття спадщини після смерті діда суперечать наданим доказам, а також фактичним обставинам справи. Наголошується, що після смерті діда спадщину прийняли ОСОБА_6 і ОСОБА_8 ( ОСОБА_21 ) тобто їх частки збільшились з 1/4 до 3/8 у кожного, а у ОСОБА_4 залишилась 1/4 частка. На думку, апелянта встановлення зазначених обставин вкрай важливе, у разі якщо таке рішення суду першої інстанції буде залишено в силі. І навіть у разі скасування судом права власності на спірне майно за ОСОБА_4 , позивачі можуть претендувати на 3/8 частки спірного майна в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , а відповідачка ОСОБА_3 на 3/4 частки, а також на 1/4 частки, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , тобто загалом на 5/8 часток спірного майна.

Щодо відзиву на апеляційні скарги

Ознайомившись зі змістом апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Сігнаєвський А.О. який діє в інтересах ОСОБА_3 подав відзив, в якому просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_25, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Зміст відзиву є аналогічним змісту апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Рух справи

22.02.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Ширяївської селищної ради Ширяївського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконними рішень та недійсними свідоцтва про право власності та державного акта на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 22.02.2021 року, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: ОСОБА_22 , судді учасники колегії: ОСОБА_23 , ОСОБА_24 ..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.2.2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.03.2021 року підготовка справи до апеляційного розгляду закінчена, справу призначено до розгляду.

26.01.2021 року на адресу суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_3 , з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.06.2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2021 року підготовка справи до апеляційного розгляду закінчена, справу призначено до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 941/0/15-23 від 28.09.2023 року суддю ОСОБА_22 звільнено з посади судді, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2023 року, головуючим суддею по справі визначено Карташова О.Ю..

Відповідно до розпорядження № 9463 від 02.11.2023 року здійснено повторний автоматизований справи між суддями, здійснено заміну суддів учасників колегії.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2023 року, до складу учасників колегії по справі визначено суддів ОСОБА_42, Коновалову В.А.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.11.2023 року колегією суддів у складі головуючого судді Карташова О.Ю., суддів учасників колегії Коновалової В.А., ОСОБА_42 зазначену справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю ОСОБА_42 звільнено, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2024 року суддю ОСОБА_42 замінено на суддю Кострицького В.В.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Корой І.Д. заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_25.

ОСОБА_3 та її адвокат Сігнаєвський А.О. надали пояснення по суті справи, підтримали доводи своєї апеляційної скарги, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивачів ОСОБА_25.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності інших осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Щодо складу сім`ї ОСОБА_25, судом встановлено.

Так, голова сім`ї - ОСОБА_7 , народився у 1898 році, що підтверджується наданими суду копіями сторінок погосподарських книг Мар`янівської сільської ради Ширяївського району за 1971-1973 роки (Том справи №1 а.66), за 1974-1976 роки (Том справи №1 а.61), за 1977-1979 роки (Том справи №1 а.62), за 1980-1982 роки (Том справи №1 а.69), 1983-1985 роки (Том справи №1 а.63), за 1986-1990 роки (Том справи №1 а.64), за 1991-1995 роки (Том справи №1 а.65).

Дружиною ОСОБА_7 була ОСОБА_10 , 1904 року народження, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями сторінок погосподарських книг Мар`янівської сільської ради Ширяївського району за 1971-1973 роки (Том справи №1 а.66), за 1974-1976 роки (Том справи №1 а.61), за 1977-1979 роки (Том справи №1 а.62), за 1980-1982 роки (Том справи №1 а.69), 1983-1985 роки (Том справи №1 а.63), за 1986-1990 роки (Том справи №1 а.64).

ОСОБА_7 та ОСОБА_10 мали сина - ОСОБА_11 , 1946 року народження, що підтверджується сторінками погосподарських книг Мар`янівської сільської ради Ширяївського району за 1971-1973 роки (Том справи №1 а.66), за 1974-1976 роки (Том справи №1 а.61), за 1977-1979 роки (Том справи №1 а.62), за 1980-1982 роки (Том справи №1 а.69), 1983-1985 роки (Том справи №1 а.63), за 1986-1990 роки (Том справи №1 а.64).

ОСОБА_11 мав дружину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_20 , що підтверджується копіями сторінок погосподарських книг Мар`янівської сільської ради Ширяївського району за 1971-1973 роки (Том справи №1 а.66), за 1974-1976 роки (Том справи №1 а.61), копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_8 , виданого Ширяївським РВ УМВС України в Одеській області 1 лютого 1996 року (Том справи №1 а.140-141), а також копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_9 , виданого 26 листопада 1971 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області (Том справи №1 а.143), відповідно до якого ОСОБА_11 та ОСОБА_25 (дівоче прізвище російською, як зазначено в свідоцтві « ОСОБА_26 одружилися 26 листопада 1971 року.

ОСОБА_11 та ОСОБА_4 мали сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями: свідоцтва про народження серії НОМЕР_10 , виданого Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області 12 квітня 1973 року (Том справи №1 а.60), паспорту громадянина України серії НОМЕР_11 , виданого Ширяївським РВ УМВС України в Одеській області 9 жовтня 2001 року (Том справи №1 а.9), сторінок з погосподарських книг Мар`янівської сільської ради Ширяївського району за 1971-1973 роки (Том справи №1 а.66), за 1974-1976 роки (Том справи №1 а.61).

Також, ОСОБА_11 та ОСОБА_4 мали доньку (відповідачку за первісною позовною заявою) - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями: свідоцтва про народження серії НОМЕР_12 , виданим 15 квітня 1977 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області (том справи №1 а.127), сторінок з погосподарських книг Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1996-2000 роки.

В наслідок укладення 28 січня 2014 року шлюбу ОСОБА_8 отримала шлюбне прізвище « ОСОБА_21 », що підтверджується копіює свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_13 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 28 січня 2014 року (Том справи №1 а.130).

ОСОБА_6 , в свою чергу, 1 лютого 1997 року одружився з ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , що в матеріалах справи підтверджується: копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_14 , виданого повторно 20 серпня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ширяївського районного управління юстиції Одеської області (Том справи №1 а.10), копіями сторінок погосподарських книг Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 2001-2005 роки (Том справи №1 а.67), за 1996-2000 роки (Том справи №1 а.68), за 2006-2010 роки (Том справи №1 а.71).

В наслідок укладення зазначеного шлюбу ОСОБА_28 отримала шлюбне прізвище - « ОСОБА_25 ».

Від зазначеного шлюбу в ОСОБА_6 та ОСОБА_1 народилося двоє дітей, а саме: дочка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_15 , виданого 23 грудня 2003 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області (Том справи №1 а.13); син - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_16 , виданого 17 жовтня 1997 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області (Том справи №1 а.13).

Згідно наявних у Відділі Головного управління Держгеокадастру у Ширяївському районі Одеській області Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів, станом на 31 грудня 2012 року, на підставі рішення 15 сесії 1 скликання Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 01 жовтня 1993 року №26 належить на праві приватної власності земельна ділянка, загальною площею 0,250 га, громадянці ОСОБА_4 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №118573 від 26 листопада 2009 року, зареєстрованого за №29 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка розташована на території Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області. Вищезазначена земельна ділянка має кадастровий номер :02:001:0006.

На підставі рішення 15 сесії 1 скликання Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 01 жовтня 1993 року №26 належить на праві приватної власності земельна ділянка, загальною площею 0,371 га, громадянці ОСОБА_4 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №118574 від 26 листопада 2009 року, зареєстрованого за №28 для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка розташована на території Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області (в межах населеного пункту). Вищезазначена земельна ділянка має кадастровий номер :02:001:0005.

Згідно наявних у Відділі у Ширяївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів, станом на 31 грудня 2012 року, на підставі розпорядження Ширяївської районної державної адміністрації від 22 грудня 2006 року №794 належить на праві приватної власності земельні ділянки, загальною площею 1,88 га, ділянка № 2 - 1,57 га громадянці ОСОБА_4 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯР. № 1 І 1485 від 31.07.2007, зареєстрованого за № 23 для ведення особистого селянського господарства (за межами населеного пункту). Земельні ділянки розташовані на території Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області (за межами населеного пункту). Вищезазначені земельні ділянки мають кадастровий номер земельної ділянки №1 - :01:002:0104 площею 0,31 га, кадастровий номер земельної ділянки № 2 - :01:002:0086 площею 1,57 га.

Право власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 , що в матеріалах справи підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_20, виданим Ширяївським державним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 18 січня 2005 року (Том справи №1 а.19).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Щодо клопотання ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції, встановив, що в даному випадку йдеться про застосування загальної позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статей 257-258 ЦК України позовна давність поділяється на загальну, яка встановлена тривалістю у три роки, та спеціальну.

Згідно статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, позовна заява була подана до суду 6 березня 2014 року.

Згідно первісної позовної заяви ОСОБА_1 звернулася до суду в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відзиві на первісну позовну заяву (Том справи №2 а.70-73) представник ОСОБА_3 - адвокат Сігнаєвський А.О. зазначив, що позивачка вважає, що позивачі мають право на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому, позивачі звернулись до суду із позовом про визнання права власності 06 березня 2014 року, тобто через 5 років 6 місяців і 19 днів. У зв`язку з чим представник ОСОБА_3 зазначає, що позивачі пропустили строк у межах якого вони могли звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Мар`янівка Ширяївського району Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_18 , виданого Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області 17 серпня 2008 року (Том справи №1 а.11).

Позивачка ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_6 по день його смерті перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_19 , виданого повторно 20 серпня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ширяївського районного управління юстиції Одеської області (Том справи №1 а.10).

Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_16 правом прийняття спадщини після смерті скористалася у строки визначені ст.1279 ЦК України, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією заяви про прийняття спадщини, поданої ОСОБА_1 11 червня 2009 року приватному нотаріусу Ширяївського районного нотаріального округу Черевко Н.М. (Том справи №1 а.174).

ОСОБА_6 так і позивачі, як його спадкоємці, не приймали участі у оформленні права власності на спірне мано на ОСОБА_4 , і їм про це не було відомо до лютого 2014 року, коли за запитом від 10 лютого 2014 року представника позивачки ОСОБА_25 - адвокату Рермак М.М. були отримані з Ширяївського БТІ копії правовстановлюючих документів на спірний будинок, що підтверджується матеріалами справи, а саме: копією запиту адвоката Рермак М.М. від 10 лютого 2014 року до КП «МБТІ та РОН Ширяївського району Одеської області (Том справи №1 а.17).

Крім того, суд встановив, що про наявність заповіту ОСОБА_1 дізналась випадково. Доводи ОСОБА_1 про те, що їй не було відомо про те, що спірне мано було передано її чоловіку у спадщину за заповітом і входить до складу спадщини ОСОБА_6 під час розгляду справи жодними доказами не спростовані.

Таким чином, за наведених обставин, є слушним висновок суду, що відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності для позовних вимог ОСОБА_1 має обраховуватись з моменту коли вона дізналася про майно, яке входить до складу спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 , а саме з лютого 2014 року.

Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, висловленими у у постановах: № 755/21472/15-ц від 23.04.2020 року (якщо спадкоємець відноситься до першої черги за законом, то не знання про заповіт не є поважною причиною пропуску строку); № 756/9379/15-ц від 07.04.2020 року; № 517/82/19 від 26.03.2020 року; № 140/871/16-ц від 25.03.2020 року; № 409/59/18 від 25.03.2020 року; № 296/12396/18 від 25.03.2020 року; № 642/2539/18-ц від 25.03.2020 року; № 572/887/18 від 19.03.2020 року; № 644/5098/17 від 16.03.2020 року; № 314/2550/17 від 13.03.2020 року; № 192/1663/17 від 24.01.2020 року; № 592/18695/18 від 22.01.2020 року, відповідно до яких незнання про існування заповіту є поважною причиною пропуску строку для звернення за спадщиною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що спірним майном є: 1) житловий будинок А1-Ж загальною площею 58,6 м.кв., житловою площею 43,7 м.кв., з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується доданою до матеріалів справи копію свідоцтва про право власності на нерухоме мано серії НОМЕР_2 , виданого 18 січня 2005 року Виконкомом Мар`янівської сільської ради на підставі рішення виконкому Мар`янівської сільської ради від 28 жовтня 2004 року №51 (Том справи №1 а.20); 2) також земельна ділянка площею 0,250 га, кадастровий номер - :02:001:006, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується доданою до позовної заяви копією державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №118573, виданого 1 липня 2009 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області та відділом Держкомзему у Ширяївському районі Одеської області 1 липня 2009 року на підставі рішення 15 сесії 1 скликання Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 1 жовтня 1993 року №26 (Том справи №1 а.54).

Власником спірних об`єктів нерухомого майна є ОСОБА_4 .

Право власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 , що в матеріалах справи підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_20, виданим Ширяївським державним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 18 січня 2005 року (Том справи №1 а.19).

Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №118573, виданий 1 липня 2009 року Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області та відділом Держкомзему у Ширяївському районі Одеської області 1 липня 2009 року на підставі рішення 15 сесії 1 скликання Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 1 жовтня 1993 року №26, зареєстрований у відділі Держкомзему в Ширяївському районі Одеської області 26 листопада 2009 року за №29 (Том справи №1 а.54).

Також, судом встановлено, що згідно історичної довідки на житловий будинок в АДРЕСА_1 , виданої Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області за №206 від 5 вересня 2016 року (Том справи №1 а.114) в 1969 році житловий будинок 1946 року забудови (старий) був придбаний ОСОБА_7 , 1898 року народження, разом з дружиною ОСОБА_29 та сином ОСОБА_30 . ОСОБА_7 переїхав в Мар`янівку з хутора Флоринське Олександрівської сільської ради.

Новий будинок почали будувати в 1972 році син ОСОБА_31 - ОСОБА_32 та його дружина ОСОБА_33 , які на той момент проживали разом з батьками-пенсіонерами, та вели спільне господарство. Разом з батьками сім`я ОСОБА_25 проживала з 1971 року по 1989 рік.

У 1989 році трагічно загинув ОСОБА_11 , в 1990 році померла ОСОБА_10 - дружина ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_21 помер ОСОБА_7 .

Згідно з Правилами ведення погосподарського обліку головою сім`ї було визначено ОСОБА_4 , яка на той час проживала з сином - ОСОБА_34 , 1973 року народження, та дочкою - ОСОБА_35 , 1977 року народження.

В 1997 році син - ОСОБА_36 одружився з ОСОБА_28 , 1980 року народження, і проживали разом з матір`ю та сестрою по АДРЕСА_1 , до 2001 року. З 2001 року по 2008 рік (до дня смерті ОСОБА_37 ) сім`я ОСОБА_38 та ОСОБА_39 проживала за адресою АДРЕСА_4 , в будинку бабусі ОСОБА_40 .

В 2004 році виконкомом Мар`янівської сільської ради, на підставі заяви ОСОБА_4 , та на підставі записів у погосподарських книгах було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли в проміжок часу з 1969 року по 2004 рік, місцевий суд дійшов правильного висновку, що пунктом 4 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України визначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Абзацом 2 зазначеного пункту визначено, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до абзацу 1 пункту 5 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року.

З наведеного вбачається, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом (1 січня 2004 року) слід застосовувати положення цивільного законодавства, яке існувало та було чинним на момент їх виникнення.

Аналогічну позицію висловлено в абзацах 2-3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», в яких зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Також, висновок щодо застосування в даному випадку норм ЦК УРСР узгоджується з правовою позицією, яку висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Окрім наведених рішень Верховного Суду України, така правова позиція висловлена також в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Таким чином, судом застосовані релевантні для даної справи норми права.

А саме, відповідно до частини другої статті 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) розмір частки члена двору (колгоспного) встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до вимого статей 123 -126 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 10 постанови від 2 березня 1973 року № 3 «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього» роз`яснив, що розмір частки колишнього члена колгоспного двору у спільному майні, яке належало колгоспному дворі і збереглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, встановлюється відповідно до статті 123 ЦК УРСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх його членів (в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку в майні двору на час припинення останнього. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до Постанови Ради народних комісарів СРСР від 26 січня 1934 року №185 «Про первинний облік у сільських радах» була введена погосподарська книга, як документ обліку та первинної документації для сільських рад.

У відповідності до пункту 6 Постанови Ради народних комісарів СРСР від 26 січня 1934 року №185 «Про первинний облік у сільських радах» затверджені на основі цієї Постанови форми первинного обліку є офіційними документами сільських рад і повинні вестися в суворій відповідності з інструкціями Центрального управління народно-господарського обліку Держплану Союзу РСР.

Відповідно до ст. 11 Закону Української РСР від 19 липня 1968 року «Про селищній, сільській раді народних депутатів» обов`язок по веденню погосподарських книг була покладена на селищні та сільські ради народних депутатів.

Відповідно до Закону Української РСР від 19 липня 1968 року «Про селищній, сільській Раді народних депутатів Української РСР», погосподарська книга є документом первинного обліку в сільських Радах народних депутатів та містить інформацію про які проживають на території сільської Ради громадян і відомості про що знаходиться в їх особистому користуванні нерухоме майно.

Згідно з положеннями нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету СРСР по статистиці від 25 травня 1990 року №69, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робітників, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Слід також, зазначити, що згідно згаданих нормативних документів, якщо господарства в яких проживали пенсіонери колгоспники відносились до господарств суспільної групи «колгоспники».

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року у справі №720/1493/16-ц.

З копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1971-1973 роки (Том справи №1 а.66) вбачається, що суспільною групою господарства ОСОБА_7 було визначено «Колгоспники», місцем роботи ОСОБА_7 та його дружин - ОСОБА_10 зазначено колгосп «ХХІ з`їзду КПРС».

З копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1974-1976 роки (Том справи №1 а.61) вбачається, що суспільною групою господарства ОСОБА_7 було визначено «Колгоспники», місцем роботи ОСОБА_7 зазначено колгосп «ім.ХХІ з`їзду КПРС».

Згідно копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1977-1979 роки (Том справи №1 а.62) суспільною групою господарства ОСОБА_7 було визначено «Колгоспники», місцем роботи ОСОБА_7 та його дружин - ОСОБА_10 зазначено колгосп «ХХІ з`їзду КПРС».

З наявної в матеріалах справи копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1980-1982 роки (Том справи №1 а.69) вбачається, що суспільною групою господарства ОСОБА_7 було визначено «Колгоспники», місцем роботи ОСОБА_7 та його дружин - ОСОБА_10 зазначено «пенсіонери».

З копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1983-1985 роки (Том справи №1 а.63) вбачається, що суспільною групою господарства ОСОБА_7 було визначено «Колгоспники», місцем роботи ОСОБА_7 та його дружин - ОСОБА_10 зазначено «пенсіонери».

Згідно копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1986-1990 роки (Том справи №1 а.64) вбачається, що суспільною групою господарства ОСОБА_7 було визначено «Колгоспники», місцем роботи ОСОБА_7 та його дружин - ОСОБА_10 зазначено «пенсіонери».

Відповідно до копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1991-1995 роки (Том справи №1 а.65) суспільною групою господарства ОСОБА_7 було визначено «Колгоспники», місцем роботи ОСОБА_7 зазначено «пенсіонер».

Отже, суд встановив, що господарство ОСОБА_7 у період з 1971 року по 1995 рік підпадало під визначення колгоспного двору.

Згідно статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

Відповідно до частини другої статті 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) розмір частки члена двору (колгоспного) встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до статті 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Слід зауважити, що запис в погосподарській книзі визнавалася підтверджуючою право власності виходячи з того, що відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених Держкомстатом СРСР 25 травня 1960 року, Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року №112/5, а також затвердженими Постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року №69 дані книг погосподарського обліку використовувалися для звіту про житлові будинки, що належать громадянам на праві особистої власності. Документи про приналежність громадянину житлового будинку, розташованого за межами міста, на землях радгоспу, колгоспу видавалися відповідно до записів з погосподарської книги.

Відповідно до положень статті 563 ЦК УРСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах. Правила цієї статті застосовуються також при спадкоємстві майна в господарстві громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві.

Судом встановлено, що згідно копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1971-1973 роки (Том справи №1 а.66), до складу колгоспного двору входили: ОСОБА_7 - голова господарства; ОСОБА_10 - дружина; ОСОБА_11 - син; ОСОБА_4 - невістка; ОСОБА_6 - онук, яким відповідно до положень ст.120 ЦК УРСР належало майно колгоспного двору на праві спільної сумісної власності.

Згідно копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1974-1976 роки (Том справи №1 а.61) до складу колгоспного двору сім`ї ОСОБА_25 входили: ОСОБА_7 - голова господарства; ОСОБА_10 - дружина; ОСОБА_11 - син; ОСОБА_4 - невістка; ОСОБА_6 - онук, яким відповідно до положень ст.120 ЦК УРСР належало майно колгоспного двору на праві спільної сумісної власності.

З копії сторінок з погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1977-1979 роки (Том справи №1 а.62) до складу колгоспного двору входили: ОСОБА_7 - голова господарства; ОСОБА_10 - дружина.

З копії сторінок з погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1980-1982 роки (Том справи №1 а.69) до складу колгоспного двору входили: ОСОБА_7 - голова господарства; ОСОБА_10 - дружина.

Відомостей про те, що ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у вказаний період часу не брали участі у веденні господарства в зв`язку з непрацездатністю, призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою, в зазначений період суду не надано, у зв`язку з чим у відповідності до положень ст.126 ЦК УРСР вони вважаються такими, що втратили свої частку у майні колгоспного двору ОСОБА_25.

Таким чином, станом на кінець 1982 року майно колгоспного двору належало ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .

Далі, судом встановлено, що згідно копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1983-1985 роки (Том справи №1 а.63) до складу колгоспного двору сім`ї ОСОБА_25 у зазначений період входили: ОСОБА_7 - голова господарства; ОСОБА_10 - дружина, яким відповідно до положень ст.120 ЦК УРСР належало майно колгоспного двору на праві спільної сумісної власності.

З копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1986-1990 роки (Том справи №1 а.64) вбачається, що у вказаний період до членів колгоспного двору входили: ОСОБА_7 - голова господарства; ОСОБА_10 - дружина.

Також, зазначена сторінка погосподарської книги містить запис про те, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією запису акту про смерть від 8 червня 1990 року №17 (Том справи №1 а.156), відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_8 у с.Мар`янівка Ширяївського району Одеської області померла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_22 , уродженка с.Флориновка Ширяївського району Одеської області, яка постійно проживала в с.Мар`янівка Ширяївського району Одеської області з 1972 року.

З наведеного суд зробив висновок, що з 6 червня 1990 року єдиним членом колгоспного двору та, відповідно, володільцем його майна став ОСОБА_7 .

Згідно копії сторінок погосподарської книги Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області за 1991-1995 роки до складу колгоспного двору входили: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_23 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_24 , яким відповідно до положень ст.120 ЦК УРСР належало майно колгоспного двору на праві спільної сумісної власності.

Також, зазначені сторінки книги містять запис про те, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Мар`янівською сільською радою Ширяївського району Одеської області 7 листопада 1992 року (Том справи №1 а.16), відповідно до якого ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Мар`янівка Ширяївського району Одеської області у віці 93 роки.

Таким чином, єдиним членом колгоспного двору сім`ї ОСОБА_25 залишився онук покійного ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_24 . Відповідно до частини 1 статті 563 ЦК УРСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривалося та його майно відповідно до ст.120 ЦК УРСР стало належати членам колгоспного двору, які залишились в його складі, тобто ОСОБА_6 одноособово.

З прийняттям Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991, та набрання ним чинності 15 квітня 1991 року, колгоспний двір припинив своє існування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Статтею 18 Закону України «Про власність» було визначено, що у власності осіб, що ведуть фермерське господарство, може бути майно, зазначене в статті 13 цього Закону. Майно цих осіб належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено письмовою угодою між ними.

При цьому, Верховний Суд України в пункті 6 Постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Підпунктом «а» пункту 6 зазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України в постанові від 15 січня 2014 року у справі №6-145цс13.

Отже, власниками майна колишнього колгоспного двору з 15 квітня 1991 року стали ОСОБА_7 та його онук - ОСОБА_6 у рівних частках.

згідно частини 1 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до частини 2 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно частини 3 статті 524 ЦК УРСР якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Щодо заповіту ОСОБА_7 від 20 листопада 1989 року, суд зазначив, що позивачі за первісною позовною заявою посилаються на те, що ОСОБА_7 , 20 листопада 1989 року було складено заповіт (Том справи №1 а.14), відповідно до якого заповів: «все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось та взагалі все, що буде йому належати на день його смерті ОСОБА_6 ».

Відповідно до статті 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до статті 542 ЦК УРСР До нотаріально посвідчених заповітів прирівнюються: 1) заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях або проживають у будинках для престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частиині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів; 2) заповіти громадян, які перебувають під час плавання на морських суднах або суднах внутрішнього плавання, що плавають під прапором України, посвідчені капітанами цих суден; 3) заповіти громадян, які перебувають у розвідувальних, арктичних та інших подібних їм експедиціях, посвідчені начальниками цих експедицій; 4) заповіти військовослужбовців та інших осіб, які перебувають на лікуванні в госпіталях, санаторіях та інших військово-лікувальних закладах, посвідчені начальниками, їх заступниками по медичній частині, старшими і черговими лікарями цих госпіталів, санаторіїв та інших військово-лікувальних закладів; 5) заповіти військовослужбовців, а в пунктах дислокації військових частин, з`єднань, установ і військово-навчальних закладів, де немає державних нотаріальних контор, приватних нотаріусів, посадових осіб та органів, що вчиняють нотаріальні дії, також заповіти робітників і службовців, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців, посвідчені командирами (начальниками) цих частин, з`єднань, установ і закладів; 6) заповіти осіб, які перебувають у місцях позбавлення волі, посвідчені начальниками місць позбавлення волі.

Пунктом 1 частини 1 статті 14 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про державний нотаріат» було передбачено, що у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії, як зокрема посвідчення заповіту.

З метою унормування порядку здійснення виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів нотаріальних дій було Наказом міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року №1/5 було затверджено «Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих» (далі - Інструкція).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Інструкції у відповідності зі статтею 14 Закону Української РСР «Про державний нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих посвідчують заповіти.

Пунктом 2 Інструкції визначено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету, відповідної Ради депутатів трудящих покладено вчинення нотаріальних дій.

Таким чином, для набуття посадовою особою виконавчого комітету ради повноважень з вчинення нотаріальних дій, відповідною радою мало бути прийнято рішення про покладення на особу таких повноважень.

Заповіт від 20 листопада 1989 року (Том справи №1 а.14) посвідчено головою виконавчого комітету Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області Житнюком Миколою Івановичем.

Згідно архівного витягу від 15 травня 2017 року №60 (Том справи №1 а.230), наданого архівним відділом Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області, рішенням Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 21 серпня 1985 року повноваження з вчинення нотаріальних дій було покладено на секретаря виконкому Мар`янівської сільської Ради народних депутатів товариша ОСОБА_41

Згідно довідки Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області від 9 грудня 2016 року №1097 (Том справи №1 а.149) у 1989 році розпоряджень щодо передачі повноважень секретаря виконкому Мар`янівської сільської ради ОСОБА_41 голові виконкому ОСОБА_14 на здійснення нотаріальних дій не приймалося.

Згідно копії розпорядження Мар`янівської сільської ради від 17 листопада 1989 року №16 (Том справи №1 а.216) повноваження секретаря виконавчого комітету Мар`янівської сільської ради на строк хвороби ОСОБА_41 з 17 листопада 1989 року було покладено на рахівника сільської ради - товариша ОСОБА_18 .

Суду не надано будь-яких відомостей та доказів того, що в листопаді 1989 року, зокрема 20 листопада, голові Мар`янівської сільської ради народних депутатів - Житнюку М.І., рішенням ради було надано повноваження на вчинення нотаріальних дій, зокрема посвідчення заповітів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заповіт ОСОБА_7 від 20 листопада 1989 року (Том справи №1 а.14) посвідчений не уповноваженою на те особою, у зв`язку з чим він не відповідає вимогам статті 541 ЦК УРСР та є недійсним.

Також, погоджується з тим, що за наведених обставин, у випадку зі спадщиною ОСОБА_7 має місце спадкування за законом.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Статтею 530 ЦК УРСР було передбачено, що при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Згідно з частиною 2 статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 548 ЦК УРСР визначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно частини 2 статті 548 ЦК УРСР зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі №305/235/17 під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Також у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Так, проаналізував обставини, встановлені по справі, пояснення свідків, періоди перебування ОСОБА_6 на навчанні, проходження строкової військової служби, роботи у колгоспі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що ОСОБА_6 можливо вважати таким, що вступив у володіння та розпорядження спадковим майном свого діда - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже і таким, що прийняв спадщину.

При цьому, ЦК УРСР не вимагав обов`язкового отримання свідоцтва про право на спадщину, а як передбачено частиною 2 статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що рішення Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області №26 від 1 жовтня 1993 року 15 сесії 1 скликання Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області про передачу безоплатно в порядку приватизації у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); №51 від 28 жовтня 2004 року, яким вирішено оформити право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та видати їй свідоцтво про право приватної власності на цей будинок, яке підлягає реєстрації та внесенню в Реєстр прав власності на нерухоме майно; а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , видане виконкомом Мар`янівської сільської ради 18 січня 2005 року ОСОБА_4 щодо її права приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , зареєстроване 18 січня 2005 року Ширяївським державними комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за номером запису 126 в книзі 14 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 9588983; та виданий ОСОБА_4 1 липня 2009 року Мар`янівською сільською радою і відділом Держкомзему у Ширяївському районі Одеської області державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :02:001:0006, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №29, є такими, що суперечать Конституції України та у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання їх незаконним та скасування підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею та ОСОБА_2 за кожним право на 1/3 частку у праві приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , суд вірно встановив, що будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину не надано, а тому відмовив у задоволені цих вимог.

Так, Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначав, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У зв`язку з чим, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на спадкове майно.

Є обґрунтованими і висновки суду, щодо відмови у задоволені вимоги ОСОБА_1 встановити факт прийняття ОСОБА_6 у період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 07 травня 1993 року спадщини свого діда ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом посвідченим головою виконкому Мар`янівської сільської ради Ширяївського району Одеської області 20 листопада 1989 року за реєстровим номером 27, а саме, з підстав, що вище зазначений заповіт складений з порушенням вимог ЦК УРСР, у зв`язку з чим є недійсним.

Щодо участі у справі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в якості відповідача, то місцевий суд дійшов правильного висновку, що розгляд даної судової справи жодним чином не впливає на права та обов`язки Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, у зв`язку з чим ГУ Держгеокадастру в Одеській області не є належним відповідачем у справі.

Питання щодо судових витрат вирішено судом відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, суд правильно вирішив спір по суті і підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення немає, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22.10.2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький