справа № 932/4489/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року у складі колегії суддів Пищиди М. М., Макарова М. О., Ткаченко І. Ю.,
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.
Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 05 грудня 2023 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
У серпні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року.
Верховний Суд постановою від 02 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року скасував, справу направив на новий розгляду до суду першої інстанції.
У справі встановлені такі обставини.
Відповідно до копії договору дарування від 25 квітня 1941 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Єльсіною В. М., ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із п`яти будівель, а саме: одноквартирного будинку; чотириквартирного будинку; триквартирного будинку під залізом; чотириквартирного будинку із цокольним поверхом та підвалом, каретним двором, конюшнею-вбиральнею, сараєм, а також земельної ділянки, площею 3 371 кв. м, яка необхідна для обслуговування будівель та споруд.
20 березня 2001 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким розпорядилася всім своїм майном, де б воно не було і з чого б воно не складалося, на користь ОСОБА_1 (після зміни прізвища - « ОСОБА_1 »).
Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 заведена 11 травня 2001 року за заявою ОСОБА_1 , якому було видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 листопада 1996 року.
ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори 11 грудня 2015 року та 02 жовтня 2020 року із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, господарські будівлі та споруди на АДРЕСА_1 , проте постановами нотаріуса у видачі свідоцтва відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Як убачається з матеріалів справи житлові будинки та споруди на АДРЕСА_1 з 1922 року належали на праві власності ОСОБА_2 та перейшли за договором дарування від 1941 року у власність спадкодавцю ОСОБА_3 . У позові ОСОБА_1 зазначав, що будинки та споруди успадкованого ним домоволодіння становлять велику цінність та підлягають збереженню як культурна спадщина.
У позові ОСОБА_1 , серед іншого, зазначав, що особисто бачив на успадкованій ним земельній ділянці кістки померлих. Відповідач на спірній земельній ділянці проводив земельні роботи, вдавався до спроб знищити залишки фундаментів та підвальних приміщень будинків, що розміщені на ній, вивозив з території домоволодіння мурування та зрізані дерева, а також виявлені під час цих робіт останки померлих.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд забезпечити позов шляхом заборони Дніпровській міській раді проводити будь-які роботи за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо спірної земельної ділянки та руйнування залишків будівель, оскільки саме на час подання позову на цій земельній ділянці проводились роботи зі знищення спадкового майна позивача.
Суд першої інстанції заяву про забезпечення позову повернув заявнику з підстав її невідповідності вимогам статті 151 ЦПК України, а саме у зв`язку з несплатою судового збору та відсутністю пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.
Відповідно до статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» у преамбулі до якого зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Згідно з приписами правових норм національного законодавства і положень актів міжнародного права, зокрема, Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства, ратифікованої Україною, культурна спадщина перебуває під охороною закону, а держава забезпечує збереження об`єктів, що становлять культурну цінність, до яких Закон України «Про охорону культурної спадщини» відносить й території, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність, зокрема, історичні ареали населених місць.
Збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їхньому руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема, у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь є одним із пріоритетних та головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
За видами розрізняють історичні об`єкти культурної спадщини - будинки, споруди, їх комплекси (ансамблі), окремі поховання та некрополі, місця масових поховань померлих та померлих (загиблих) військовослужбовців (у тому числі іноземців), які загинули у війнах, внаслідок депортації та політичних репресій на території України, місця бойових дій, місця загибелі бойових кораблів, морських та річкових суден, у тому числі із залишками бойової техніки, озброєння, амуніції тощо, визначні місця, пов`язані з важливими історичними подіями, з життям та діяльністю відомих осіб, культурою та побутом народів (стаття 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Відповідно до статті 24 Закону України «Про поховання та похоронну справу» про виявлені місця невідомих поховань негайно повідомляються відповідні правоохоронні органи. У разі встановлення відсутності складу кримінального правопорушення виявлені місця невідомих поховань підлягають обстеженню, вивченню та обліку відповідними виконавчими органами сільських, селищних, міських рад та органами охорони культурної спадщини в порядку, встановленому законодавством.
Місця невідомих поховань, віднесені в установленому законодавством порядку до об`єктів культурної спадщини, беруть на державний облік і утримують органи охорони культурної спадщини.
Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення охорони пам`яток історії та культури, збереження та використання культурного надбання.
У структурі Дніпровської міської ради функціонує Управління з питань охорони культурної спадщини, основними завданнями якої є, зокрема, регулювання правових, організаційних, соціальних та економічних відносин у сфері охорони культурної спадщини з метою збереження та використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища міста; організація та координація робіт щодо виявлення, паспортизації, ведення обліку та інвентаризації об`єктів культурної спадщини; контроль за збереженням і належним використанням об`єктів культурної спадщини, роботами, що проводяться в межах історичних ареалів та традиційному історичному середовищі та на пам`ятках (об`єктах) культурної спадщини тощо.
Суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 ЦПК України, може постановити окрему ухвалу (стаття 420 ЦПК України).
Суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (частина перша статті 262 ЦПК України).
Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню (частина шоста статті 262 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах виснувала, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду (постанови від 12 вересня 2024 року в справі № 990/162/23, від 07 лютого 2019 року в справі № 800/500/16).
Отже, матеріали справи свідчать, що за адресою: вулиця Вартових Неба, 49, місто Дніпро можуть знаходитися об`єкти культурної спадщини (будинки, споруди та інше), місця масових поховань, пов`язані з важливими історичними подіями. Збереження яких, їх охорона, яка полягає у запобіганні їх руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема, у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, є пріоритетним завданням органів місцевого самоврядування відповідно до законів України «Про охорону культурної спадщини» та «Про поховання та похоронну справу».
З огляду на викладене Верховний Суд вважає за необхідне постановити в справі окрему ухвалу для належного реагування Дніпровською міською радою шляхом здійснення перевірки вказаного об`єкта на предмет віднесення домоволодіння до об`єктів культурної спадщини.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк у два місяці з моменту отримання окремої ухвали.
Суд роз`яснює, що невиконання судового рішення, одним з видів якого є окрема ухвала, тягне за собою притягнення до відповідальності.
Керуючись статтею 262, 420 ЦПК України,
Направити окрему ухвалу Дніпровській міській раді для належного реагування та вжиття заходів, спрямованих на забезпечення охорони та збереження об`єктів культурної спадщини, взяття на державний облік місць невідомих поховань та їх впорядкування.
Зобов`язати протягом двох місяців з моменту отримання окремої ухвали повідомити Верховний Суд про результати її розгляду.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік