Провадження №: 2/336/1985/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., при секретарі судового засідання Іванченко О.С.,

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімаріус» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 76 489,32 грн., заборгованість зі сплати компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 13 979,37 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 25 січня 2023 року працювала на посаді бухгалтера невідокремленого структурного підрозділу Запорізьке відділення товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІМАРІУС». 28.02.2025 року на підставі наказу № 41/ОС від 26 лютого 2025 року трудовий договір між сторонами був припинений за п. 1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Станом на день звільнення - 28.02.2025, у товариства існує заборгованість із заробітної плати в сумі 90468,69 грн. (дев`яносто тисяч чотириста шістдесят вісім гривень 69 копійок), яка складається із заборгованості зі сплати заробітної плати у розмірі 76489,32 грн. та заборгованості зі сплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 13979,37 грн.

В день звільнення, в порушення вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України, товариством з обмеженою відповідальністю «ПРІМАРІУС» належні виплати їй не здійснені. Станом на день подання позовної заяви розрахунок зі позивачкою не проведений.

Враховуючи викладене, вважає дії підприємства протиправними, у зв`язку із чим, з відповідача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

На підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2025, позову було передано на розгляд судді Звєздової Н.С.

Ухвалою суду від 13.03.2025 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідачем відзив на позов подано не було.

Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Стаття 55 Конституції України регламентує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 року (із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022 року) на території України введено воєнний стан, який продовжувався та діє по даний час.

15.03.2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст.ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ не скасовує і не змінює норми КЗпП України.

Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 на підставі наказу № 339/ОС від 25.01.2023 прийнята на посаду бухгалтера невідокремленого структурного підрозділу Запорізьке відділення товариства з обмеженою відповідальністю «ПРІМАРІУС» (а.с. 7).

28.02.2025 року на підставі наказу № 41/ОС від 26 лютого 2025 року трудовий договір між сторонами був припинений за п. 1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 8).

Як вбачається з повідомлення ТОВ «Прімсарус» від 28.02.2025 про нарахування сум, які підлягають виплаті працівникові при звільненні заборгованість по заробітній платі становить 76 489,32 грн., заборгованість зі сплати компенсації за невикористані дні відпустки 13 979,37 грн. (а.с. 9).

Середня заробітна плата становить 1198,52 грн., що підтверджується довідкою підприємства (а.с. 10).

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від' підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сулі у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року Ля 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення, ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі от. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. .

Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробі тної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64Цс13 Дід 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вики власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до державних гарантій позивачка має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок N 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу - це заробітна плата. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів громадян.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним позбавленням працівника можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Враховуючи, що позивачем надана довідка про середній заробіток позивача, суд здійснює розрахунок середнього заробітку з урахуванням цих даних.

Період розрахунку складає 39 дня (день звільнення 28.02.2025 року день ухвалення рішення 24.04.2025 року), тобто середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1198,52 грн.*39 днів дорівнює 46 742,28 грн. (загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Згідно п. 3 Порядку, всі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України узгоджуються з вимогами Податкового кодексу України.

Тому, враховуючи, що розрахунок середньої заробітної плати розраховано без виключення сум податків та інших обов`язкових платежів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 137 210,97 грн. (заборгованість по заробітній платі 90 468,69 грн. + 46 742,28 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.

Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Нормами ст. 430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Суд враховує, що позивач звільнений від сплати судного збору у відповідності до пункт 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір повинен бути стягнути з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 274 ЦПК України, ст.ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 34, 115 КЗпП, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімаріус» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 90 468,69 грн., з яких: заборгованість по заробітній платі 76 489,32 грн., заборгованість зі сплати компенсації за невикористані дні відпустки 13 979,37 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімаріус» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 742,28 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімаріус» на користь держави судовий збір у розмірі 1211,40 грн.

Рішення підлягає негайному виконанню в межах місячного платежу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Прімаріус», , 49001, м. Дніпро, вул. Грушевського Михайла, 11.

Суддя: Н.С. Звєздова