Справа № 199/6920/24
(2/199/482/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

05.03.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, Дніпровська міська рада, Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, про визнання права власності в прядку спадкування за законом, скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої послалась на те, що вона є донькою спадкодавиці ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і якій за життя належало на праві власності наступне спадкове майно: домоволодіння АДРЕСА_1 ; нежитлова будівля, господарчі будівлі літ.К, Л, М, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 ; частина квартири АДРЕСА_2 ; автомобіль «Renault Kangoo» д.н.з НОМЕР_1 ; земельна ділянка площею 0,1 га із кадастровим №:01:531:0043; земельна ділянка площею 0,0720 га із кадастровим №:01:531:0044. Другим спадкоємцем померлої за законом першої черги є батько позивача відповідач по справі, іншим спадкоємців за законом першої черги немає. Позивач прийняла спадщину внаслідок спільного проживання з матір`ю на момент її смерті, відповідач також прийняв спадщину. 05 червня 2024 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про поділ спадкового майна, за умовами якого позивачу відійшли наведені вище земельні ділянки, домоволодіння та нежитлова будівля, господарчі будівлі. 12 червня 2024 року позивач звернулась до приватного нотаріуса ДМНО Яковлевої І.М. із заявою про видачу свідоцтв про паво на спадщину, за наслідками чого позивач отримала відповідні свідоцтва на земельні ділянки, однак у видачі свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, розташоване на вказаних земельних ділянках, позивачу було відмовлено. Відмова нотаріуса мотивована тим, що спірне домоволодіння АДРЕСА_1 та нежитлова будівля, господарчі будівлі літ.К, Л, М зав правовстановлюючими документами є окремими самостійними об`єктами нерухомого майна, в той час як згідно з даними технічного паспорту зазначені нежитлова будівля, господарчі будівлі літ.К, Л, М є приналежністю домоволодіння АДРЕСА_1 . Дані обставини позбавляють позивача можливості оформити своє право власності на зазначені об`єкти спірного нерухомого майна в порядку спадкування, а тому позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після матері право власності на вищевказане домоволодіння та нежитлову будівлю, господарчі будівлі саме у складі такого домоволодіння, а не як окремий об`єкт нерухомого майна, з урахуванням на зміни літерації при останній технічній інвентаризації, а також скасувати в державному реєстрі прав власності державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М, як на окремий об`єкт нерухомого майна.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третіх осіб залучено приватного нотаріуса ДМНО Яковлеву І.М., Дніпровську міську раду, КП «ДМБТІ» ДМР, а також витребувано копію спадкової справи.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засіданні, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, натомість подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог.

Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, надала письмові пояснення, в яких в обґрунтування своєї правової позиції послалась на те, що спадкодавиця сторін за життя набула право власності на два окремі спірні об`єкті нерухомого майна домоволодіння АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М. Порядком проведення технічної інвентаризації передбачено можливість об`єднання об`єктів нерухомого майна, замовником чого є власник такого нерухомого майна. В матеріалах справи відсутні дані щодо звернення спадкодавиці з приводу об`єднання вищевказаних двох об`єктів нерухомого майна, а отже технічний паспорт, на який послалась позивач у позові та нотаріус при формуванні висновку, що нежитлова будівля та господарчі будівлі літ.К, Л, М є складовими домоволодіння АДРЕСА_1 , виконаний із помилкою. Послалась представник міської ради і на порушення нотаріусом при видачі свідоцтв про право на спадщину земельні ділянки, на яких розташовані домоволодіння АДРЕСА_1 та нежитлова будівля, господарчі будівлі літ.К, Л, М, без видачі свідоцтв про право на спадщину на останні два об`єкти нерухомого майна, принципу «єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди». Крім того, представник міської ради вказала на неможливість задоволення другої позовної вимоги про скасування в державному реєстрі державної реєстрації права власності, оскільки це суперечитиме положенням ст.26 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відзначила представник третьої особи і на відсутність підстав для визнання спірного нерухомого майна відумерлою спадщиною.

Іншу учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їх правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач є донькою, а відповідач чоловіком, а також єдиними спадкоємцями за законом після ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями паспортів, повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, копією свідоцтва про шлюб, копією свідоцтва про народження, копіями матеріалів спадкової справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, за життя спадкових договорів, заповітів не складала, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та іншими матеріалами спадкової справи.

Внаслідок смерті спадкодавиці відкрилась спадщина на належне останній спадкове майно, зокрема на такі самостійні об`єкти рухомого та нерухомого майна: 1) домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 квітня 1997 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шабашовим В.В. за реєстровим №1182; 2) нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та належали спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08 грудня 2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №5104 від 05 грудня 2005 року; 3) частина квартири АДРЕСА_2 ; 4) автомобіль «Renault Kangoo» д.н.з НОМЕР_1 ; 5) земельна ділянка площею 0,1 га із кадастровим №:01:531:0043, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; 6) земельна ділянка площею 0,0720 га із кадастровим №:01:531:0044, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Дані обставини підтверджуються копіями матеріалів спадкової справи, які містять копії правовстановлюючих документів та довідки з КП «ДМБТІ» ДМР, копією державного акту на право приватної власності на землю, копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно, копією договору купівлі-продажу, копією реєстраційного посвідчення, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Сторони по справі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавиці ОСОБА_5 , які прийняли спадщину після останньої ва порядку ст.1268 ч.3 ЦПК України, оскільки проживали разом зі спадкодавицею на момент її смерті, що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи.

05 червня 2024 року між сторонами було укладено договір про поділ спадкового майна, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Яковлевою І.М. за реєстровим №1687, за яким сторони поділили між собою вищевказане спадкове майно, що залишилось після спадкодавиці ОСОБА_5 , а саме відповідачу виділено частину квартири АДРЕСА_2 , а також автомобіль «Renault Kangoo» д.н.з НОМЕР_1 , а позивачу: домоволодіння АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1 га із кадастровим №:01:531:0043; земельну ділянку площею 0,0720 га із кадастровим №:01:531:0044. В подальшому на підставі такого договору відповідачу видано свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані вище автомобіль та частину квартири, а позивачу лише на земельні ділянки, із здійсненням подальшої реєстрації за сторонами на таке майно. Викладені обставини підтверджуються копіями матеріалів спадкової справи, які містять копію договору про поділ спадкового майна, копії свідоцтв про право на спадщину за законом, копії документів на підтвердження реєстрації права власності на таке майно.

Разом з тим, що стосується спірного нерухомого майна, то приватним нотаріусом ДМНО Яковлевою І.М. своєю постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 червня 2024 року, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . постанова приватного нотаріуса мотивована тим, що відповідно до технічного паспорту за адресою АДРЕСА_1 , виготовленого 20 жовтня 2023 року, витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації єдиній Державній електронній системі у сфері будівництва вбачається, що нежитлова будівля, господарчі будівлі літ.К, Л, М за адресою АДРЕСА_1 є приналежністю домоволодіння та розташовані на земельній ділянці, що і домоволодіння. Тобто нежитлова будівля, господарчі будівлі літ.К, Л, М за адресою АДРЕСА_1 є приналежністю домоволодіння АДРЕСА_1 , на яку оформлено право власності як на окремий об`єкт нерухомого, що не відповідає вимогам законодавства. Копіями постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії наявна у матеріалах справи.

Як вбачається зі змісту копій матеріалів останньої за часом технічної інвентаризації спірного нерухомого майна у справі, зокрема копій довідки-характеристики та технічного паспорту від 20 жовтня 2023 року, ФОП ОСОБА_6 при складенні таких документів дійсно віднесено нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , до складових частин самого домоволодіння АДРЕСА_1 . В той же час, матеріали цивільної справи містять копії правовстановлюючих документів, що підтверджують як набуття, так і державну реєстрацію у відповідних державних реєстрах у передбачені законом спосіб та порядок за спадкодавицею ОСОБА_5 за її життя права приватної власності та згадані домоволодіння АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М, як на два самостійні об`єкти нерухомого майна. При цьому правомірність набуття спадкодавицею таких двох об`єктів нерухомого майна ніким не оспорювалась, правовстановлюючі документи на таке спадкове майно залишаються чинними, як і записи про державну реєстрацію права власності на таке майно у відповідних державних реєстрах.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 379, 380, 381 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є нерухоме майно, зокрема домоволодіння, інші споруди, будівлі), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

В свою чергу, у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, мотиви для чого є наступними.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження такі заявлені позивачем в обґрунтування її позовних вимог фактичні обставини, як, зокрема, факт смерті спадкодавиці сторін матері позивача/дружини відповідача ОСОБА_5 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне такій спадкодавиці в тому числі і спірне спадкове майно, а саме на два самостійні об`єкти нерухомого майна нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М за адресою АДРЕСА_1 та домоволодіння АДРЕСА_1 . Підтверджено і відсутність складених спадкодавицею заповіту та/або спадкового договору, наявність у спадкодавиці лише двох спадкоємців за законом першої черги, які прийняли спадщину у передбачений законом строк та спосіб, якими є сторони по справі. При цьому сторони на договірній основі розподілили між собою спадкове майно, за наслідками чого два вищевказані самостійні об`єкти нерухомого майна мали б відійти у власність позивача, однак остання не може остаточно оформити своє право власності в порядку спадкування за законом через відмову нотаріуса видати свідоцтва про право на спадщину на таке майно з огляду на зміст технічної документації, за змістом якої самостійні два об`єкти спірного спадкового нерухомого майна визначено як один шляхом віднесення нежитлової будівлі, господарчих будівель літ.К, Л, М за адресою АДРЕСА_1 до складової частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Викладене і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно як на один єдиний об`єкт, а також зі скасуванням державної реєстрації права власності на другий об`єкт нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М за адресою АДРЕСА_1 через віднесення такого об`єкта при проведенні технічної інвентаризації до складу першого домоволодіння АДРЕСА_1 .

Аналізуючи наведені фактичні обставини в контексті приведених вище норм законодавства та правових позицій суду касаційної інстанції, суд приходить до висновку про можливість лише часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері позивача на обидва спірні об`єкти спадкового нерухомого майна саме як на окремі та самостійні об`єкти нерухомого майна та, відповідно, без скасування державної реєстрації права власності на один із них. Правова позиція суду, покладена в основу такого результату розгляду справи, ґрунтується на тому, що суд в порядку спадкування може визнати за спадкоємцем (підтвердити перехід до спадкоємця від спадкодавця) права власності лише на те майно і у тому його вигляді/кількості/складі, яке/в якому воно належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини (смерті спадкодавця) за умови, що набуття спадкодавцем спадкового майна відбулось правомірно, а його склад відповідає вимогам закону, тобто суд не здійснює перетворення/об`єднання/поділ чи зміну складу такого майна, як того бажає позивач та/або визнає необхідним приватний нотаріус чи то суб`єкт, який проводив технічну інвентаризацію. Відтак, враховуючи, що матір`ю позивача, як спадкодавицею, за життя у передбачені законом спосіб, порядок та з передбачених законом підстав було правомірно набуто із подальшою державної реєстрацією права власності обидва спірні об`єкті нерухомого майна, як самостійні об`єкти, правомірність такого набуття та державної реєстрації права власності ніким не оскаржено дотепер, а неправомірність судовим рішенням не встановлено, таке право власності та його державна реєстрація за спадкодавцем залишаються чинними і на час розгляду даної цивільної справи, то в суду відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірні об`єкти нерухомого майна як на один об`єднаний. Не підлягає задоволенню і позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності, як на самостійний об`єкт нерухомого майна, на нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М за адресою АДРЕСА_1 , оскільки така вимога є похідною від вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на обидва об`єкти нерухомого майна як на єдиний об`єкт. Більш того, така друга позовна вимога фактично пред`явлена до єдиного відповідача по справі другого спадкоємця за законом, який є неналежним відповідачем за цією позовною вимогою, оскільки не є тим суб`єктом, що видавав правовстановлюючі документи та/або здійснював державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М за адресою АДРЕСА_1 як на самостійний об`єкт нерухомого майна.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони позивача про можливість задоволенні позову в повному обсязі, а також твердження представника міської ради про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки такі твердження суперечать наведеним вище висновкам суду, не узгоджуються із приведеними вище нормам законодавства та правовим позиціям судів касаційної інстанції.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що після реєстрації за позивачем права власності на обидва спірні об`єкти спадкового нерухомого майна вона не позбавлена на підставі п.п.144, 145, 159 Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №488, та п.54 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, права ініціювати, як власник, питання про об`єднання в один двох спірних об`єктів нерухомого майна із подальшою державної реєстрацією свого права власності на об`єднаний об`єкт нерухомості.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 379, 380, 381, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268-1270, 1272, 1277, 1296, 1297 ЦК України, ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ), треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна (адреса місцезнаходження: 49051, м. Дніпро, пр. Слобожанський, 66/20), Дніпровська міська рада (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, 9), про визнання права власності в прядку спадкування за законом, скасування державної реєстрації права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) в прядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що належало спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 квітня 1997 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шабашовим В.В. за реєстровим №1182.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) в прядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на нежитлову будівлю, господарчі будівлі літ.К, Л, М, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та належали спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08 грудня 2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №5104 від 05 грудня 2005 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко