Справа № 297/3048/24
25 квітня 2025 року м. Берегове
Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді МИХАЙЛИШИН В. М., за участю секретаря Балега Ю.О., представника позивача за довіреністю Мазур М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву відповідачки ОСОБА_1 та заяву відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІПАРИТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення,
15 квітня 2025 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявами про ухвалення додаткового рішення, а саме стягнення з позивача витрат понесених на правничу допомогу. Заяви мотивовані тим, що 11 квітня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області прийнято рішення по цивільній справі №297/3048/24. У судових дебатах представником відповідачів вказувалось про подачу до суду доказів, понесених витрат, розмір яких на даний час становить 7500 гривень.
25 квітня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області через систему «Електронний суд» отримано заперечення представника позивача за довіреністю Хомік Є.М. на заяви відповідачів про ухвалення додаткового рішення.
Заперечення мотивоване тим, що адвокати можуть здійснювати незалежну професійну діяльність, але не можуть бути ФОП для адвокатської діяльності та застосовувати спрощену систему оподаткування для доходів від адвокатської практики. Проте, якщо адвокат займається іншою підприємницькою діяльністю, він може бути зареєстрований як ФОП. Як вбачається з виписки з ЄДРПОУ ФОП Попович Ш.О., окрім КВЕД 49.10, ним здійснюється й інша підприємницька діяльність. Тому, на думку представника позивача оплата за договором про надання юридичних послуг, сплачена на рахунок фізичної особи-підприємця, не є належним підтвердженням витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.
Крім цього, представник позивача зазначив, що до клопотань не додано документів, які би підтверджували склад та розмір витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, а також належного підтвердження повноважень Поповича Ш.О. на здійснення представництва інтересів ОСОБА_2 ..
Представник позивача за довіреністю Мазур М.В. в судовому засіданні просив відмовити в ухваленні додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу понесених відповідачами у зв`язку з необґрунтованістю їх заяв. Зокрема, до клопотань відповідачів не долучено доказів щодо розрахунку витрат на правову допомогу, відсутній ордер на представництво відповідача Черешня О.О.. Крім цього, зазначив, що оплата за надання правової допомоги була здійснена на ФОП Попович Ш.О., що не підтверджує оплату послуг адвоката.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх представник адвокат Попович Ш.О. в судове засідання не з`явились. При цьому, в заявах про ухвалення додаткового рішення відповідачі просили провести розгляд клопотання без їх участі.
Заслухавши позицію учасників справи та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 11 квітня 2025 року у задоволенні позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІПАРИТ» (м. Берегове, вул. Б.Хмельницького, буд. 141, Закарпатської області, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з нежитлової будівлі зі складськими приміщеннями та належних до неї надвірних будівель та споруд, загальною площею 896,5 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1685 га, кадастровий номер :01:061:0002, розташованої на території АДРЕСА_1 , які належать ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІПАРИТ» - відмовлено.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно висновку постанови Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зробила висновок, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону N 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону N 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі N 904/4507/18.

Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Такого ж, правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19, провадження № 61-4683св23.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", заява №71660/11, пункт 95).

Так, до матеріалів заяв про ухвалення додаткового рішення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 долучено договори про надання юридичних послуг від 16.10.2024 року, якими визначено розмір гонорару в сумі 7500 грн. у строк не пізніше наступного дня після прийняття судом першої інстанції рішення на розрахунковий рахунок Адвоката; копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з яких вбачається, що Попович Шандор Олександрович є фізичною особою-підприємцем; копії платіжних інструкцій від 14.04.2025 року про проведення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 платежу за оплату послуг адвоката за договором від 16.10.2024 року в сумі по 7500,00 грн..

Разом з цим, з огляду на норми ст.ст. 137, 141 ЦПК України та правові висновки у справах щодо стягнення витрат на правову допомогу учасниками справ, до заяв про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не долучено документів підтверджуючих обґрунтованість суми гонорару, а саме: Акту про виконані роботи та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Інших допустимих та належних доказів щодо понесених витрат, в розумінні вимог Цивільного процесуального кодексу України,відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суду не надано.

Щодо посилання представників позивача про відсутність в матеріалах справи ордеру на представництво відповідача ОСОБА_2 адвоката Поповича Ш.О. не відповідає дійсності, позаяк такий наявний у справі (а.с. 74).

Також, посилання представників позивача щодо неналежного підтвердження оплати послуг адвоката на розрахунковий рахунок ФОП є безпідставним, оскільки нормами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України не визначено конкретні способи оплати, а передбачено подання до суду доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не доведено обґрунтованість та співмірність понесених ними витрат на правову допомогу у цивільній справі №297/3048/24 суд вважає, що у задоволенні заяв про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 270 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІПАРИТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення - відмовити.

У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІПАРИТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Віталій МИХАЙЛИШИН