ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1501/25 Справа № 206/1122/24 Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк»

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 19 січня 2023 року між АТ «Альфа-Банк», найменування якого наразі змінено на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 630807381 (кредитний договір), відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від Банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 259357,08 грн. Оскільки на теперішній час відповідач свої зобов`язання не виконав, кредитну заборгованість не погасив, просило суд ухвалити рішення, яким стягнути заборгованість за кредитним договором № 630807381 від 19 січня 2023 року у загальному розмірі 259357,08 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Сенс Банк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт укладення 06 грудня 2017 року між сторонами кредитного договору підтверджується анкетою-заявою, яку було підписано відповідачем. Підписавши анкету-заяву, відповідач погодився та прийняв умови кредитування, та взяв на себе зобов`язання. Отримання кредитної картки та користування кредитними коштами підтверджується випискою по картковому рахунку та розрахунком заборгованості.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення - змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2023 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк», було укладено оферту на укладання угоди про обслуговування кредиту № 630807381 обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Відповідач користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджується наданою АТ «Сенс Банк» випискою по рахунку з кредитної картки.

Відповідно наданого розрахунку заборгованості за кредитом, зазначено та передбачено комісію РКО, неустойку (штраф), прострочене тіло кредиту, відсотки за користування кредитом, тіло кредиту та овердрафт (несанкціонована заборгованість).

Даний розрахунок містить період з 06 грудня 2017 року по 06 липня 2023 року, що порушує погоджені строки кредитування за кредитним договором №630807381, яким передбачено строк кредитування 12 місяців.

Тобто, після спливу строку кредитування, а саме після 06 грудня 2018 року, відсотки за користування кредитом та овердрафт (несанкціонована заборгованість) не нараховуються. Відповідне нарахування не передбачено умовами кредитного договору.

Також позивачем було надано виписку по рахунку з кредитною карткою WORLD DEBIT MASTERCARD за період з 06 грудня 2017 року по 17 липня 2023 року, який належить ОСОБА_1 , з якої вбачається: всього витрат - 360345,24 грн, всього надходжень - 14366,09 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданих позивачем доказів та норм ст. 1050 ЦК України, має місце наступний розрахунок: 360346,24 грн (всього витрат) - 143616,09 грн (всього надходжень) - 166018,82 грн (відсотки за користування кредитом після закінчення строку кредитування (06 грудня 2018 року)) - 97931,74 грн (нарахований овердрафт після закінчення строку кредитування (06 грудня 2018 року)) = - 47221,41 грн. Отже, позивач не має заборгованості перед АТ «Сенс Банк».

Колегія суддів погоджується з відмовою у задоволенні позову, втім не погоджується з підставами відмови у зв`язку з наступним.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою-другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так з матеріалів справи вбачається, що позивачем вказано про укладання відповідачем 19 січня 2023 року кредитного договору та заявлено вимогу про стягнення за ним допущеної заборгованості у розмірі 259357,08 грн, втім копії кредитного договору від 19 січня 2023 року до позовної заяви долучено не було.

Позивачем було долучено копію вимоги про усунення порушень, в тексті якої вказано про укладання 19 січня 2023 року ОСОБА_1 кредитного договору № 630807381 та вказано про те, що станом на 04 вересня 2023 року сума заборгованості становить 259357,08 грн (а.с.25,26).

Також позивачем надано копію оферти від 06 грудня 2017 року (а.с.4), копію анкети-заяви від 06 грудня 2017 року (а.с.5) та копію паспорту споживчого кредиту від 06 грудня 2017 року, в якому зазначено що вказана у ньому інформацію є актуальною та зберігає чинність до 05 січня 2018 року (а.с.5 зворот). Розрахунок заборгованості за період з 06 грудня 2017 року по 17 липня 2023 року, як і виписка за вказаний період (а.с. 8-9,10-24) не можуть слугувати підставою для задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 січня 2023 року.

Колегія суддів зауважує, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги в ході апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову відхиляються, оскільки позивачем не доведено факту укладання ОСОБА_1 кредитного договору від 19 січня 2023 року.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року - змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступну та резолютивну частини проголошено 23 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2025 року.

Судді: