Справа № 337/5535/24
Номер провадження 2/337/1198/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 рокум. Запоріжжя

Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Трегуб Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

10.10.2024 року представник позивача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 18258,44 грн., судового збору 3028,00 грн., посилаючись на неналежне виконання своїх зобов`язань збоку відповідачки.

Ухвалою судді від 16.10.2024 року у справі відкрито провадження, розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні.

Заочним рішенням від 2 грудня 2024 року позов задоволено.

16 грудня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому представником відповідача викладені заперечення на позов. Відзив долучений до матеріалів справи, представнику відповідача надіслано повідомлення про ухвалення заочного рішення.

Ухвалою суду від 31 березня 2025 року заочне рішення скасоване, справа призначена до розгляду у спрощеному провадженні.

У судове засідання сторони та їхні представники не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджено довідками про доставку електронного документу до електронного кабінету, з заявами про відкладення не зверталися, у позові представник позивача просив розглядати справу за відсутності його представника.

У відповідності до вимог ст.223 ЦПК України суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність сторін з урахуванням заперечень з боку відповідача, що були викладені в заяві про перегляд заочного рішення, якій узгоджуються з текстом відзиву.

Узагальнені доводи з боку представника відповідача зводяться до неможливості ТОВ «ФК`ЦФР відступати право грошової вимоги за укладеним договором АТ «Таскомбанк», в свою чергу АТ «Таскомбанк» не могло відступити ТОВ «ФК`ЄАПБ» права вимоги за кредитним договором № 434634227 від 30 березня 2020 року; матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів перерахування кредитних коштів відповідачеві, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором складений самим кредитором та не містить жодного підтвердження реальності господарської операції, по ньому неможливо вирахувати коли заборгованість переведена в прострочену, чи були сплати з боку відповідача, порядок нарахування та сплати відсотків, тощо.

Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, 30 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Центр Фінансових рішень» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №.

Вказаний договір укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, містить усі істотні умови, тому є чинним та обов`язковим для виконання.

Відповідно до п.1.2. Договору сума кредиту 13100 грн. Строк на який надається кредит 42 місяців, з річною процентною ставкою, що зазначена в п.6 підписаного відповідачем паспорту споживчого кредиту «Порядок повернення кредиту: кількість та розмір платежів..»

Відповідно до п. 2.2.. Договору всі інші умови кредитного договору викладені в паспорті кредиту та Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» редакція від 17.01.2020, які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua та з якими Позичальник ознайомився до укладання цього Договору та до яких Позичальник приєднується підписавши цей Договір.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п.1 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч.1 ст.1077 УК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

На підтвердження факту передачі права вимоги до відповідача представник позивача посилається на те, що відповідно до Договору про відступлення прав вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» відступило ПАТ «Таскомбанк» право вимоги за кредитним договором № від 30.03.2020 року . Відповідно до договору факторингу №НІ/11/10-Ф від 08.11.2023 ТОВ АТ «Таскомбанк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги за кредитним договором № від 30.03.2020 року . Відповідно до Витягу з Реєстру Прав Вимог до договору факторингу №НІ/11/10-Ф від 08.11.2023 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набула право грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 в сумі 18258,44 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 8696,8 грн., заборгованості за відсотками в сумі1727,84 грн, та заборгованості по комісії в сумі 7833,8 грн.

Представником позивача надана копія Договору про відступлення прав вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, строк дії якого становить один календарний рік ( п. 9.2) ,у якому відсутня інформація про визначені вимоги і до яких саме боржників, копія договору факторингу №НІ/11/10-Ф від 08.11.2023 року, копія Акту прийому-передачі Реєстру прав вимоги від 08.11.2023 року, витяг з реєстру прав вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що «відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим, положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається».

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі №243/11704/15-ц.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

При цьому, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20).

Правовідносини за Кредитним договором між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» виникли 30.03.2020 року, тобто значно пізніше ніж було укладено Договор про відступлення прав вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 між ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» та ПАТ «Таскомбанк», у якому предмет договору не індивідуалізовано належним чином, а отже на час укладення даного договору у ПАТ «Таксомбанк» було відсутнє право вимоги до ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором, яке він в свою чергу не міг відступити позивачеві за договором факторингу №НІ/11/10-Ф від 08.11.2023.

Разом з тим, підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.

Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.

Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20).

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20).

На підставі викладеного, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження набуття права вимоги позивачем за укладеним кредитним договором № від 30.03.2020 між ТОВ «ФК`ЦФР» та відповідачкою.

Керуючись ст.ст 4, 12, 81, 263-265ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію рішення надіслати сторонам.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 22 квітня 2025 року.

Суддя: Л.Г. Салтан