Справа № 369/2553/24
Провадження № 2/369/1668/25
17.04.2025 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І. О.,
при секретарі Маснюк А.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/2553/24 за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про стягнення матеріальних та моральних збитків, -
У лютому 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Цимейко Ганна Олегівна звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про стягнення матеріальних та моральних збитків.
24 лютого 2022 року почалось повномасштабне вторгнення рф на територію України. У селі Дмитрівка відбувались бої, внаслідок чого нерухоме та рухоме майно позивача частково зазнало руйнувань, а частково було знищено.
Так, відповідно до акту про пожежу від 06 липня 2022 року пожежа у будинку позивача виникла в результаті потрапляння боєприпасів та їх уламків під час бойових дій 30 березня 2022 року. Під час горіння знищені речі домашнього вжитку, меблі, техніка, комунікації, що знаходились в житловому будинку, покрівлю повністю, другий та частково перший поверх.
14 квітня 2022 року комісією виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області складено два акти обстеження об`єктів, що зазнали руйнувань та пошкоджень внаслідок бойових дій військ російської федерації на території Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області. Причина пошкодження влучання боєприпасів.
З метою проведення оцінки завданих майну позивача збитків, остання звернулась до Науково-дослідного центру експертиз у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності.
Висновком експертів № 139/1-2/23 від 31 жовтня 2023 року за результатами проведення комплексного вибухово-технічного, пожежно-технічного, будівельно-технічного та товарознавчого експертного дослідження встановлено:
1.Нерухоме майно, а саме: два житлових будинки та господарські споруди, прибудинкова територія за адресою: АДРЕСА_1 має різні за ступенем пошкодження, які за зовнішніми проявами носять характер руйнуючої (осколкової та бризантної) та термічної дії під час вибуху боєприпасів. Повний перелік пошкоджень руйнівного характеру нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , які виникли з 29 березня 2022 - 30 березня 2022 року внаслідок уражаючої дії під час вибуху боєприпасів, викладені в дослідницькій частині висновку.
2.Знищення та пошкодження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , могло бути нанесено боєприпасами ударної (контактної) дії, які належали до типу осколкових, осколково-фугасних, фугасних тощо, калібром від 82 мм, некерованими реактивними снарядами калібру 122 мм чи 152 мм, частиною корпусу артилерійської міни калібру 120 мм чи 240 мм.
3.Артилерійський обстріл об`єктів нерухомого майна, що належать позивачці і розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який відбувся протягом березня 2022 року, міг бути здійснений з північно-західної, північної та північно-східної сторони, з мінімальної відстані (яка обмежена технічними характеристиками зброї та видами боєприпасів до неї) що могла складати 480-800 м (для ураження 120 мм чи 82 мм мінами від мінометів 2Б11 чи 2Б9М).
4.Вартість ремонтно-будівельних робіт з відновлення пошкоджених конструктивних елементів об`єктів нерухомого майна внаслідок обстрілів з 29 березня 2022 - 30 березня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок воєнних дій рф становить 11 143 692,92 грн. з ПДВ.
5.Ринкова вартість рухомого майна, що належало позивачу, знищеного внаслідок артилерійського обстрілу (воєнних дій рф) становить 9 619 200,00 грн. з ПДВ.
Таким чином, позивач зазнала матеріальних збитків, що спричинені внаслідок окупації військами РФ та проведення бойових дій на території с. Дмитрівка.
Щодо суми завданих матеріальних збитків зазначає, що висновком експертів № 139/1-2/23 від 31 жовтня 2023 року вартість ремонтно-будівельних робіт з відновлення пошкоджених конструктивних елементів об`єктів нерухомого майна позивачки внаслідок обстрілів становить 11 143 692,92 грн.
Крім того, експертами вирішувалось питання вартості належного позивачу рухомого майна, яке було знищено внаслідок артилерійського обстрілу. Факт належності позивачу вказаного в експертизі переліку рухомого майна доводиться фотографіями, що додані до позовної заяви на флеш-накопичувачу. Крім того, у 2021 року в будинку позивача відбувались зйомки художнього фільму «Любов і блогери», на кадрах якого зафіксоване рухоме майно позивача.
Відповідно до висновку експертів ринкова вартість рухомого майна, що належало позивачу та було знищено внаслідок артилерійського обстрілу становить 9 619 200,00 грн.
Крім того, на думку представника позивача, протиправними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яку остання оцінює в 300 000,00 грн.
Через бойові дії, що відбувались у с. Дмитрівка, позивач разом із родиною змушена була виїхати на Захід України і змогла повернутись лише у кінці березня 2022 року після деокупації села. Після повернення в рідне село позивач була приголомшена тим, в якому стані був її будинок, який побудований нею та в який вона вкладала душу, сили та гроші. Станом на сьогодні позивач починає відбудовувати своє житло. Протиправне позбавлення та знищення майна сприймається будь-якою людиною як значна душевна травма.
Враховуючи очевидно протиправні та агресивні дії відповідача, що виразились в проведенні бойових дій на території с. Дмитрівка, де знаходиться будинок позивача, внаслідок чого її майно було частково знищене, а частково пошкоджене, представник позивача вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн.
Таким чином, на підставі викладеного, представник позивача просить суд:
1.Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 завдані матеріальні збитки в розмірі 20 762 892,92 грн.;
2.Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 300 000,00 грн., як відшкодування моральної шкоди;
3.Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 усі понесені судові витрати.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2024 року закрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.
В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, правом надання відзиву на позов не скористався, в судове засідання свого представника не направив, про причини відсутності не повідомив. Жодних пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу суду не надходило.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України).
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам ст. 206 цього Кодексу.
Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
На ділянці розташований житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а саме: - Житловий будинок, літ. «А», - Житловий будинок, літ. «В», - Альтанка, літ. «Б», - Навіс, літ. «Г», - Навіс, літ. «Д», - Хвіртка, ворота та огорожа, що підтверджується копією Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (Інвентаризаційна справа № 432), засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 02 грудня 2011 року.
24 лютого 2022 року почалось повномасштабне вторгнення рф на територію України. У селі Дмитрівка відбувались бої, внаслідок чого нерухоме та рухоме майно позивача частково зазнало руйнувань, а частково було знищено.
Факт заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачу підтверджується наступними доказами:
1) актом про пожежу від 06 липня 2022 року, відповідно до якого пожежа у будинку позивача виникла в результаті потрапляння боєприпасів та їх уламків під час бойових дій 30 березня 2022 року;
2) актами обстеження об`єктів, що зазнали руйнувань та пошкоджень внаслідок бойових дій військ російської федерації на території Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 14 квітня 2022 року, що складені комісією виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області. Комісією встановлена причина пошкодження майна позивача влучання боєприпасів;
4) Висновком експертів № 139/1-2/23 від 31 жовтня 2023 року за результатами проведення комплексного вибухово-технічного, пожежно-технічного, будівельно-технічного та товарознавчого експертного дослідження, яким встановлено, що:
- Нерухоме майно позивача має різні за ступенем пошкодження, які за зовнішніми проявами носять характер руйнуючої (осколкової та бризантної) та термічної дії під час вибуху боєприпасів. Пошкодження руйнівного характеру нерухомого майна виникли з 29 березня 2022 - 30 березня 2022 року внаслідок уражаючої дії під час вибуху боєприпасів;
- Знищення та пошкодження нерухомого майна позивача могло бути нанесено боєприпасами ударної (контактної) дії, які належали до типу осколкових, осколково-фугасних, фугасних тощо, калібром від 82 мм, некерованими реактивними снарядами калібру 122 мм чи 152 мм, частиною корпусу артилерійської міни калібру 120 мм чи 240 мм;
- Артилерійський обстріл об`єктів нерухомого майна, що належать позивачу, який відбувся протягом березня 2022 року, міг бути здійснений з північно-західної, північної та північно-східної сторони, з мінімальної відстані (яка обмежена технічними характеристиками зброї та видами боєприпасів до неї) що могла складати 480-800 м (для ураження 120 мм чи 82 мм мінами від мінометів 2Б11 чи 2Б9М).
Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (підстави визначення підсудності справ судам України) суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
За приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 наведеної статті).
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 вказаної статті).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Враховуючи положення частини четвертої ст. 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.
При цьому, ст. 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Частиною 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
На підставі ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Дана обставина також не підлягає доказуванню згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження - військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974.
Факти пошкодження будинку внаслідок збройної агресії відповідача та необхідності проведення відбудови у ньому позивачем в результаті потрапляння боєприпасів та їх уламків під час бойових дій 30 березня 2022 року підтверджується висновком судового експерта від № 139/1-2/23 від 31 жовтня 2023 року.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Беручи до уваги приписи ст. 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Крім того, судом враховано, що за приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.
Діями з боку рф було порушено гарантоване ст. 41 Конституції України право власності ОСОБА_1 . Тобто, безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є рф.
Сам факт збройної агресії рф проти України є причиною виникнення ситуації, за якої ОСОБА_3 понесла істотні збитки та змушена відстоювати своє порушене відповідачем право в судовому порядку. А відтак, суд вважає позов в частині стягнення з відповідача відшкодування матеріальної шкоди за знищення та часткове пошкодження нерухомого та рухомого майна позивача, внаслідок військової агресії рф проти України обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в цій частині судом враховано, що рф, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.
Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.
Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 , а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Щодо позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Позивач наполягає на тому, що через бойові дії, що відбувались у с. Дмитрівка, позивач разом із родиною змушена була виїхати на Захід України і змогла повернутись лише у кінці березня 2022 року після деокупації села. Після повернення в рідне село позивач була приголомшена тим, в якому стані був її будинок, який побудований нею та в який вона вкладала душу, сили та гроші. Станом на сьогодні позивач починає відбудовувати своє житло. Протиправне позбавлення та знищення майна сприймається будь-якою людиною як значна душевна травма.
Доведення факту заподіяння моральної шкоди досліджується в кілька етапів, зокрема, позивач повинен довести, а суд на підставі доказів в матеріалах справи встановити заподіювача шкоди та причинно наслідковий зв`язок між діями заподіювача та моральної шкодою.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року роз`яснено судам, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
В пункті 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.
Факт існування моральних страждань може бути доведений показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад, медичними довідками, висновками) та іншими документами, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди, обґрунтування визначеного позивачем розміру компенсації тощо.
Суд бере до уваги загальновідомий факт про перебування військ рф у Київській області, тобто про наявність потенційної можливості агресивно налаштованих громадян іншої країни заподіювати шкоду життю та здоров`ю громадян України, водночас, відповідно до міжнародних принципів судочинства та стандартів доказування суд зобов`язаний зберігати безсторонність та ухвалювати свої рішення на підставі належним чином досліджених достатніх доказів. Суд зобов`язаний у своїх рішеннях безпристрасно, беземоційно керуватися виключно вимогою закону, зберігаючи неупередженість.
Враховуючи дату настання подій, на які посилається позивач, місце, де вони відбувалися, співпадіння відомостей у наданих позивачем доказах, а також те, що під час настання описаних позивачем подій війська країни-агресора дійсно перебували у Київській області, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача в частині заподіяння їй моральної шкоди внаслідок пошкодження майна, виходячи виключно з системного сукупного аналізу матеріалів та обставин справи.
Отже, враховуючи вищенаведені обставини в цілому, суд дійшов висновку про доведеність заподіяння моральної шкоди позивачу через пошкодження її будинку, що підтверджується відповідними доказами, суд погоджується з доведенням причинно наслідкового зв`язку між діями військ країни-агресора та фактом заподіяння моральної шкоди позивачу в частині, та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Оскільки позивач згідно приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, доказів понесення інших судових витрат суду не надано, з урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат між сторонами не здійснюється.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 2-4, 16, 22, 368, 1166 ЦК України, ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про стягнення матеріальних та моральних збитків - задовольнити частково.
Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі матеріальні збитки в розмірі 20 762 892 (двадцять мільйонів сімсот шістдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто дві) грн. 92 (коп).
Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .
Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА