Комінтернівський районний суд м.Харкова
Провадження № 2-с/641/2/2025 Справа № 641/3418/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2025 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Курганникової О.А.,

за участі секретаря судового засідання Юрченко Д.Ю.,

представника боржника- ОСОБА_1

представника стягувача ОСОБА_2 в режимі відеоконференції,

стягувача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові заяву ОСОБА_4 про визнання судового наказу № 641/3418/24 від 30.05.2024, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова за заявою ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_4 , таким, що не підлягає виконанню,,-

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з заявою про визнання судового наказу №641/3418/24 від 30.05.2024, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова за заявою ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_4 , таким, що не підлягає виконанню та його скасування.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 30 травня 2024 року суддею Комінтернівського районного суду м. Харкова на підставі заяви ОСОБА_5 видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 травня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття. Під час ухвалення даного судового наказу судом першої інстанції не було враховано того факту, що обоє дітей син ОСОБА_8 та донька ОСОБА_9 , проживають разом з батьком, та знаходяться на його повному утриманні. Оскільки діти проживають разом з батьком і саме ОСОБА_4 утримує дітей та несе всі витрати, пов`язані з їх утриманням, тому саме йому належить право вимагати сплати аліментів та, відповідно, у останнього відсутній обов`язок сплачувати аліменти ОСОБА_5 ..

У судовому засіданні представник боржника адвокат Кузьмін С.О. заяву підтримав, просив задовольнити.

У судовому засіданні стягувач та її представник проти задоволення заяви заперечувала.

Суд, дослідивши матеріали заяви та цивільної справи №641/3418/24, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що Комінтернівським районним судом м. Харкова 30 травня 2024 року видано судовий наказ у цивільній справі № 641/3418/24 за результатом розгляду заяви ОСОБА_5 видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 травня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до ч. 3ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ч. 1ст. 160ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 183СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з п. 7 ч. 1ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Відповідно до ч. ч. 1, 7ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, тобто, крім випадків видачі судового наказу про стягення аліментів у розмірі частки від заробітку або у твердій грошовій сумі.

У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

З аналізу норм ЦПК України, які регламентують наказне провадження, можно дійти висновку про те, що наказне провадження - це самостійний вид провадження цивільного судочинства, що існує поряд із позовним і окремим провадженням, якому притаманна певна процесуальна форма, що має певні особливості, пов`язані з тим, що ця форма забезпечує захист прав та інтересів стягувача, що має документи проти боржника, який не виконує свої зобов`язання. Метою наказного провадження є спрощення, скорочення та здешевлення судової процедури у тих випадках, коли це можливо та виправдано, та є ефективним засобом захисту прав боржника у безспірних справах.

При вирішенні питання про видачу судового наказу суд не перевіряє обґрунтованість заявлених стягувачем вимог, оскільки на час видачі судового наказу суду невідомо про наявність спору між сторонами.

Звертаючись до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, боржник вказує на відсутність підстав для видачі судового наказу.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» №14 від 23 грудня 2011 року наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

У п.9 вказаної Постанови зазначається, що наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

За змістом статті98, пункту 2 частини третьої статті100, статті103 ЦПК до заяви про видачу судового наказу додаються оригінали або належним чином завірені копії документів, які підтверджують матеріально-правову вимогу заявника. На такі документи поширюються вимоги статей58і59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів (пункт 5 зазначеної Постанови).

Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, і заснованим на письмових доказах. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог. Безспірні вимоги заявника у наказному провадженні - це такі вимоги заявника, із яких не вбачається спір про право, тобто це вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до статті 8Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно дост.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями432,435цьогоКодексу.

За приписами частин 1, 2статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

З матеріалів заяви про видачу судового наказу вбачається, що судовий наказ було видано не помилково, а за заявою заявника про стягнення аліментів та на законних підставах.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_5 довела наявність у себе такого права, надавши суду разом з заявою копії необхідних документів.

Вирішуючи питання про винесення судового наказу суд чітко дотримався положень ст. 161 ЦПК України, якою визначено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ з урахуванням доказів, доданих до цієї заяви.

Крім того, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.03.2025 року, яке набрало законної сили визначено місце проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , в частині позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_4 , третя особа:Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відмовлено.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на судовий захист та передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Законодавцем визначено чіткі підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Так, статтею 273 Сімейного кодексу України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку, визначеному законом, може звернутися до суду з відповідним позовом.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 невірно обрано спосіб захисту порушеного права, тому суд розглянувши справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню..

На підставі викладеного та керуючись ст. 432 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про визнання судового наказу № 641/3418/24 від 30.05.2024, виданого Комінтернівським районним судом м. Харкова за заявою ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_4 , таким, що не підлягає виконанню-відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги впродовж 15 днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу впродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

Повний текст ухвали складений 23.04.2025 року

Суддя -О. А. Курганникова