КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5907/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Ткач М.М., ухвалене в м. Київ 01 листопада 2024 року, а також апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Ткач М.М., ухвалене в м. Київ 07 січня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , діючи у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернувся до суду з даним позовом, просив відшкодувати йому за рахунок відповідачів моральну шкоду в розмірі 72 мінімальних заробітних плат на момент ухвалення судового рішення, а його неповнолітній дочці ОСОБА_2 , 2004 року народження, моральну шкоду в розмірі 54 мінімальних заробітних плат на момент ухвалення судового рішення.

Позов мотивував тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2015 року в справі № 753/9766/14-ц частково задоволено його апеляційну скаргу та ухвалено рішення, яким зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 , частиною погребу (літ. «А»). Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_1 комплект ключів від хвіртки, будинку та погребу.

В подальшому рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року в справі № 753/8463/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року, зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 частиною кухні (літ. «Б»), частиною сараю (літера «В»), частиною вбиральні (літера «Д»), частиною споруджень під № 1-4 домоволодіння АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_1 комплект ключів від кухні, сараю, вбиральні, споруджень під № 1-4.

В зв`язку з невиконанням зазначених судових рішень відповідачами він звернувся для їх примусового виконання до державної виконавчої служби. Вбачаючи в діях боржників у виконавчому провадженні ОСОБА_4 , ОСОБА_6 свідоме ухилення від виконання рішень, державними виконавцями протягом 2015 - 2016 років до Управління поліції в Дарницькому районі м. Києва направлені подання про притягнення їх до кримінальної відповідальності за злочин в порядку ст. 382 КК України по семи виконавчим провадженням. Управлінням поліції було порушено відповідні кримінальні провадження та на даний час проводиться судове слідство, об`єднане в кримінальне провадження № 0000620.

Свідомо ухиляючись від виконання судових рішень, відповідачі своїми діями фактично позбавили його та його неповнолітню дочку ОСОБА_2 права власності на частину будівлі домоволодіння АДРЕСА_1 . Ситуація, пов`язана з невиконанням відповідачами судових рішень, є психотравмуючою для нього та його неповнолітньої дочки, що підтверджується висновком експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження КНДІСЕ, з визначенням орієнтовного еквівалента грошової компенсації.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 листопада 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що суди не встановили, чи виконані відповідні судові рішення на користь позивачів у справах № 753/9766/14-ц та № 753/8463/15-ц; пославшись на дозвіл Управління державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської державної адміністрації № 315 від 01 серпня 2003 року як на підставу спростування факту невиконання відповідачами рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року, суди не визначили, як це впливає на обов`язковість виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50000 грн., на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 22000 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з кожного на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової експертизи в розмірі 14336,65 грн. та в дохід держави судовий збір в розмірі 360 грн. В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 з кожного на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5000 грн., в решті заявлених вимог відмовлено.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та додатковим рішенням, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення в частині визначення розміру моральної шкоди, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 324000 грн., на користь ОСОБА_2 - моральну шкоду в розмірі 144000 грн.; скасувати додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, якими стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 33600 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказували, що при визначенні розміру моральної шкоди судом не враховано глибину та тривалість душевних страждань позивачів, які виникли внаслідок невиконання відповідачами судових рішень. Так, рішення Апеляційного суду м. Києва в справі № 753/9766/14-ц ухвалено судом 03 березня 2015 року, а рішення Дарницького районного суду м. Києва в справі № 756/8463/15-ц - 24 червня 2015 року. Отже, більше 9 років позивач та його донька не можуть проживати в належній їм на праві власності частині будинку, відповідачі створюють їм перешкоди у користуванні майном та не виконують вищевказані судові рішення. У разі виконання відповідачами судових рішень позивач та його донька мали б кращі умови проживання, ніж ті, які існують на даний час. Саме глибина та тривалість душевних страждань, характер діяння осіб, винних у їх спричиненні позивачам, не були враховані судом першої інстанції.

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції не враховано висновок експертів від 29 січня 2024 року за результатами проведення судової психологічної експертизи, згідно якого орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання та спричинену моральну шкоду, становить 40,5 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом, а щодо ОСОБА_2 цей розмір становить 18 мінімальних заробітних плат. Отже, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2024 року, розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання та спричинену моральну шкоду, повинен становити 324000 грн., а щодо ОСОБА_2 цей розмір становить 144000 грн.

Також судом першої інстанції залишено поза увагою, що заперечуючи проти позову, відповідачі черговий раз підтверджують тривалість створення ними перешкод позивачам у користуванні належною їм на праві власності частиною будинку.

В частині додаткового рішення вказували, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини, що зазначено в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19.

Наголошували, що заявлений позивачем «гонорар успіху» в сумі 3600 грн., відображений ним у заяві про розподіл судових витрат, є співмірним з процесуальними діями представника позивача, спрямованими на досягнення бажаного клієнтом результату та в будь-якому разі не є способом надмірного збагачення позивача.

Зауважували, що судом не враховано та не взято до уваги кількість складених адвокатом процесуальних документів, тривалість розгляду справи та кількість судових засідань.

Вказували, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу, які складаються з підготовки заяви про призначення експертизи - 1250 грн., підготовки заяви про долучення доказів - 1250 грн., підготовки відповіді на відзив - 2500 грн., участь в 10 судових засіданнях, кожне 2500 грн., а також гонорар успіху 3600 грн. Понесені позивачем витрати були невідворотними, оскільки відповідачі, зловживаючи своїми процесуальними правами, систематично відкладали розгляд справи, наслідком чого стало проведення десяти судових засідань.

Підсумовували, що вимога про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу є обґрунтованою.

Відповідач ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 , також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що судом встановлено відсутність доказів щодо фактичного виконання відповідачами рішень Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2015 року в справі № 753/9766/14-ц та Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року в справі № 756/8463/15-ц.

Пояснювала, що 10 червня 2015 року старшим державним виконавцем в присутності відповідачів та позивача ОСОБА_1 було складено акт про виконання рішення у справі № 753/9766/14 в частині усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 частиною будинку, частиною погребу, та акт про виконання рішення у справі № 753/9766/14 в частині надання ОСОБА_1 комплекту ключів від хвіртки, будинку та погребу. В день складання актів державним виконавцем ОСОБА_1. був наданий комплект ключів, якими він в присутності державного виконавця та боржників безперешкодно відчинив замок від хвіртки та будинку (погреб на замок не зачинявся), що стало підставою для складання актів про виконання рішення.

Оскільки акт, складений державним виконавцем, про передання стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, та акт про виконання рішення суду про утримання від певних дій є підставою для закінчення виконавчого провадження, то відповідачі звернулися до відділу держаної виконавчої служби з заявами про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Дані звернення були залишені виконавчою службою без задоволення та постанови про закриття виконавчих проваджень відповідачам надані не були.

Через рік після складання державним виконавцем та засвідчених підписом ОСОБА_1 актів про виконання рішення, до представника відповідачів звернувся уповноважений Дарницького управління поліції ГУНП у м. Києві та повідомив, що у нього на розгляді перебуває подання державного виконавця про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за порушення ч. 1 ст. 382, ст. 356 КК України з підстав невиконання рішення у справі № 753/9766/14.

Наголошувала, що державним виконавцем не вчинялося жодних процесуальних дій в межах виконання проваджень в справі № 753/9766/14 для встановлення факту ухилення відповідачів від виконання рішення, а саме не було здійснено виїзд на місцезнаходження спірного домоволодіння з метою встановлення неможливості для стягувача ОСОБА_1 користуватися майном; не викликано боржників ОСОБА_7 з метою з`ясування обставин, які заважають ОСОБА_1 користуватися майном, не відібрано у них пояснень, не було призначено експерта або спеціаліста, який міг надати роз`яснення причин неможливості для стягувача відчинити наданими 10 червня 2015 року ключами хвіртки та будинку літ. «А». Внаслідок цього відповідачі не знали, що позивачу, з його слів, чинилися якісь перешкоди у користуванні майном.

Повідомляла, що обставини відсутності чинення відповідачами перешкод та виконання рішення в справі № 753/9766/14 можна встановити, переглянувши відеозапис, на якому зафіксовано, що погреб (літера «Л») не зачиняється на замок з ключем; будинок (літера «А») не зачиняється на ключ, а потрапити до нього можна, відсунувши металевий лист.

Наведеними обставинами підтверджується відсутність вини відповідачів в тому, що позивачам, з їх слів, було завдано душевних страждань внаслідок невиконання рішення суду, адже відповідачі вжили всіх залежних від них заходів для належного виконання рішення, в той час як ОСОБА_1 не надав ні державному виконавцю, ні поліції, ні суду доказів того, що відповідачі чинять або чинили будь-які перешкоди у виконанні рішення внаслідок заміни ними вхідних замків до хвіртки та будинку літ. «А» у домоволодінні АДРЕСА_1 , в той час як зазначені перешкоди могли виникнути внаслідок пошкодження, на думку відповідачів, самим позивачем наданому йому 10 червня 2015 року комплекту ключів.

Зазначала, що оскарження відповідачами дій уповноважених осіб (поліції, виконавчої служби) можуть підтверджувати лише некомпетентність дій даних осіб, а не підтвердження невиконання рішення суду відповідачами, вчинення перешкод та завдання моральної шкоди позивачам.

Від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , у якому позивачі просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, вказуючи, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо невиконання відповідачами судових рішень, що стало наслідком стягнення з них моральної шкоди.

Вказували, що факт невиконання відповідачами судових рішень підтверджується ухвалою Деснянського районного суду м. Києва в справі № 753/24085/18 від 04 березня 2019 року, якою скасовано постанову слідчого Дарницького УП ГУНП в м. Києві від 01 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження від 29 січня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, за фактом умисного невиконання рішення суду, в зв`язку з відсутністю ознак злочину. Матеріали кримінального провадження повернуто слідчому для проведення досудового розслідування.

Судом встановлено, що рішення в справах № 753/9766/16-ц та № 753/8463/15-ц до цього часу боржниками не виконані, що також підтверджується ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року в справі № 753/18523/20.

Також дані обставини підтверджуються листом Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) (додаток № 6 до відповіді на відзив).

Вказували, що відповідач, з метою ухилення від виконання судових рішень, вводить суд в оману щодо певних обставин справи. Зокрема, відповідно до інформації, що містяться в листі Дарницького РВ ДВС, державним виконавцем було відкрито чотири виконавчих провадження по справі № 753/9766/14-ц, щодо кожного з яких державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з перешкоджанням виконанню боржниками судового рішення, та до Управління поліції в Дарницькому районі було направлено подання про притягнення боржників до кримінальної відповідальності.

Крім того, у цій же справі Верховний Суд в постанові від 08 вересня 2021 року дійшов висновку, що суди не встановили, чи виконані відповідні судові рішення на користь позивачів у справах № 753/9766/14-ц, № 753/8463/15-ц.

Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року в справі № 753/8463/15-ц, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа, при цьому судами встановлено, що рішення суду відповідачами не виконано, можливість виконання рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист, залежить від дій боржників (відповідачів).

Таким чином, факт невиконання відповідачами судових рішень є доведеним та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.

Звертали увагу, що рішення суду оскаржується лише ОСОБА_4 , отже у разі визнання апеляційним судом обґрунтованості її вимог, рішення суду першої інстанції може бути скасовано лише в частині стягнення саме з ОСОБА_4 моральної шкоди, тобто особи, яка подає апеляційною скаргою.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому відповідач вважала апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Вказувала, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, серед іншого, доводи позивача про ухилення відповідачів від виконання рішення не відповідають дійсності, оскільки ще в червні 2015 року рішення було виконано, що підтверджується актом державного виконавця від 10 червня 2015 року, були передані комплекти ключів від хвіртки, будинку та погребу, відповідачі не чинять позивачу перешкод у користуванні майном. Що стосується рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року у справі № 753/8463/15-ц, яким зобов`язано відповідачів передати позивачу комплект ключів від кухні, сараю, вбиральні, споруджень під № 1-4, то відповідне рішення суду фактично не може бути виконано, оскільки юридично та фактично є житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 , а не частиною кухні.

Щодо оскарження позивачами розміру моральної шкоди, визначеного судом першої інстанції, посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі № 372/1652/18, від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 87/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21, судову практику ЄСПЛ.

Зазначала, що складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є власне шкода, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, вина заподіювача шкоди.

З огляду на вищевикладене, вважала, що вимоги в апеляційній скарзі про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 324000 грн., а ОСОБА_2 - моральної шкоди в розмірі 144000 грн. є незаконними та необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами доведено, що їх моральні страждання знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із невиконанням відповідачами вказаних рішень суду, у яких позивач ОСОБА_1 є стягувачем. Беручи до уваги викладені у висновку експертів обставини, суд вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50000 грн. на користь ОСОБА_1 та 22000 грн. на користь ОСОБА_2 відповідатиме засадам розумності і справедливості та не призведе до збагачення позивачів за рахунок відповідачів, не поставить відповідачів у вкрай тяжке майнове становище; визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивачів, і не призведе до їх безпідставного збагачення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що 21 травня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_8 придбала частину житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 придбали кожен по частині вказаного житлового будинку. Згідно п. 1 договору купівлі-продажу, жилий будинок позначений в плані літ. «А», літня кухня під літерою «Б», сарай під літерою «В», вбиральня під літерою «Д», погріб під літерою «Л», під № 1-4 спорудження (а. с. 42 т. 1).

05 лютого 2003 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, у якому у них народилася дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 48 т. 1); ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла (а. с. 49 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2015 року в справі № 753/9766/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 та частиною погребу (літера «Л»), зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_1 комплект ключів від хвіртки, будинку та погребу (а. с. 21 - 22 т. 1).

10 червня 2015 року складено акт державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого документа № 753/9766/14 про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_1 комплект ключів від хвіртки, будинку та погребу. Прибувши за адресою АДРЕСА_1 , було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 передали ОСОБА_1 комплект ключів від хвіртки, будинку та погребу. Акт підписано стороною стягувача та боржника у виконавчому провадженні (а. с. 136 т. 1).

10 червня 2015 року складено акт державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого документа № 753/9766/14 про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 . Прибувши за адресою АДРЕСА_1 , було встановлено, що боржники не чинять перешкоди ОСОБА_1 . Рішення суду виконано фактично. Акт підписано стороною стягувача та боржника у виконавчому провадженні (а. с. 137 т. 1).

10 червня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві з заявами про закінчення виконавчого провадження та видачу постанови про закінчення виконавчого провадження, посилаючись на фактичне виконання в повному обсязі виконавчого листа № 753/9766/14 (а. с. 245а т. 2).

Згідно листа Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), перевіркою відомостей АСВП з`ясовано, що на примусовому виконанні у відділі перебували виконавчі провадження за виконавчим листом № 753/9766/14:

№ НОМЕР_1 про зобов`язання ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 , частиною погребу (літ. Л). 22 квітня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, в ході здійснення виконавчого провадження 15 травня 2015 року та 10 червня 2015 року державним виконавцем в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду направлено до управління поліції в Дарницькому районі подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності. 11 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження;

№ НОМЕР_2 про зобов`язання ОСОБА_4 передати ОСОБА_11 комплект ключів від хвіртки, будинку та погребу. 30 березня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, в ході здійснення виконавчого провадження 17 квітня 2015 року та 11 червня 2015 року державним виконавцем в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду направлено до управління поліції в Дарницькому районі подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності. 11 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження;

№ НОМЕР_3 про зобов`язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 , частиною погребу (літ. Л). 22 квітня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, в ході здійснення виконавчого провадження 05 травня 2015 року та 10 червня 2015 року державним виконавцем в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду направлено до управління поліції в Дарницькому районі подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності. 11 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження;

№ НОМЕР_4 про зобов`язання ОСОБА_6 передати ОСОБА_11 комплект ключів від хвіртки, будинку та погребу. 22 квітня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, в ході здійснення виконавчого провадження 05 травня 2015 року та 10 червня 2015 року державним виконавцем в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду направлено до управління поліції в Дарницькому районі подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності. 11 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а. с. 17 т. 3).

Згідно витягів з кримінальних проваджень № 0005632 та № 0005637 від 04 серпня 2015 року, 26 червня 2015 року до РУ ГУМВС України в м. Києві надійшло повідомлення з відділу ДВС Дарницького РУЮ в м. Києві про невиконання рішення суду ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а. с. 25 - 26 т. 1).

Постановами від 15 березня 2018 року про перевірку виконавчих проваджень ВП № НОМЕР_3 та ВП № НОМЕР_5 з виконання виконавчого листа № 753/9766/14 про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 , частиною погребу (літера «Л») визнано дії державного виконавця як такі, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», передано виконавче провадження для подальшого виконання та усунення виявлених недоліків державному виконавцю Стеценко Н.В. (а. с. 161 - 162, 167 - 168 т. 1).

Постановами від 15 березня 2018 року про перевірку виконавчих проваджень ВП № НОМЕР_2 та ВП № НОМЕР_4 про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_1 комплект ключів від хвіртки, будинку та погребу, визнано дії державного виконавця як такі, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», передано виконавче провадження для подальшого виконання та усунення виявлених недоліків державному виконавцю Стеценко Н.В. (а. с. 164 - 165, 170 т. 1).

Встановлено, що державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження не виділено постанови про стягнення штрафів в окреме виконавче провадження та не вжито заходів щодо їх стягнення.

Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року в справі № 753/8463/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди позов задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 частиною кухні (літера «Б»), частиною сараю (літера «В»), частиною вбиральні (літера «Д»), частиною споруджень під № 1-4 домоволодіння АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_1 комплект ключів від кухні, сараю, вбиральні, споруджень під № 1-4 (а. с. 23 - 24 т. 1).

У справі № 753/8463/15-ц судом встановлено, що у грудні 2013 року відповідачами було змінено замки у гаражі літера «Г», яким користувалась родина ОСОБА_12 , та був встановлений замок у вхідну хвіртку, що взагалі унеможливило позивачу прохід до двору. Суд дійшов висновку про задоволення позову в частині щодо усунення перешкод у користуванні тих жилих і нежилих приміщень, які належали померлій, зобов`язавши відповідачів не чинити перешкоди позивачу у їх користуванні з передачею комплектів ключів.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року в справі № 753/8463/15-ц залишено без змін. Апеляційний суд не погодився з доводами апеляційної скарги про те, що позивач не надав доказів на підтвердження чинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні спірними приміщеннями, і попереднє рішення суду відповідачами було виконане шляхом передачі в присутності державного виконавця ключів від хвіртки, будинку (літера «А»), погребу (літера «Л»), зважаючи на те, що предметом спору в даній справі є інші приміщення домоволодіння, право позивача на користування якими не визнається відповідачами та не заперечується, що доступу до спірних приміщень відповідач не має (а. с. 79 - 83 т. 1).

17 березня 2017 року державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві при примусовому виконанні виконавчого листа № 753/8463/15-ц про зобов`язання ОСОБА_4 усунення перешкоди у користуванні ОСОБА_1 частиною кухні (літ. «Б»), частиною сараю (літера «В»), частиною вбиральні (літера «Д»), частиною споруджень під № 1-4 домоволодіння АДРЕСА_1 , а також про зобов`язання ОСОБА_6 передати ОСОБА_1 комплект ключів від кухні, сараю, вбиральні, споруджень під № 1-4 встановлено, що боржниками рішення суду в самостійному порядку не виконано, згідно Закону України «Про виконавче провадження» на боржників накладено штраф та направлено до Дарницького УП ГУНП в м. Києві про притягнення боржників до кримінальної відповідності за ст. 382 КК України. Винесено постанови про закінчення виконавчого провадження (а. с. 80, 83 т. 2).

Постановами від 28 лютого 2018 року про перевірку виконавчих проваджень ВП № НОМЕР_6 та ВП № НОМЕР_7 з виконання виконавчого листа № 753/8463/15 про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 частиною сараю (літера «В»), частиною вбиральні (літера «Д»), частиною споруджень під № 1-4 домоволодіння по АДРЕСА_1 визнано дії державного виконавця як такі, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», передано виконавче провадження для подальшого виконання та усунення виявлених недоліків державному виконавцю Черток О.Ф. (а. с. 172 - 173, 178 - 179 т. 1).

Постановами від 28 лютого 2018 року про перевірку виконавчих проваджень ВП НОМЕР_8 та ВП № НОМЕР_9 з виконання виконавчого листа № 753/8463/15 про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 передати ОСОБА_1 комплект ключів від кухні, сараю, вбиральні, споруджень під № 1-4 визнано дії державного виконавця як такі, що вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», передано виконавче провадження для подальшого виконання та усунення виявлених недоліків державному виконавцю Черток О.Ф. (а. с. 174 - 175, 176 - 177 т. 1).

Встановлено, що державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження не виділено постанови про стягнення штрафів в окреме виконавче провадження та не вжито заходів щодо їх стягнення.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про роз`яснення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року у справі № 753/8463/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 753/8463/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання апеляційну скаргу залишено без задоволення. Судами встановлено, що постанови про закінчення виконавчих проваджень в справі закінчено в зв`язку з перешкоджанням виконанню боржниками судового рішення, і апелянтом не надано належних та допустимих доказів повного фактичного виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року в справі № 753/8463/15, як і не надано доказів у спростування обставин перешкоджання ними виконання судового рішення, яке не може бути виконане без участі боржника. Апеляційний суд наголосив, що саме на боржникові лежить обов`язок виконання рішення, і саме боржник повинен бути зацікавлений у якнайшвидшому його виконанні. Будь-яких доказів того, що після набрання законної сили судовим рішенням боржники намагались його виконати, хоча б частково, але стягувач був в цьому не зацікавлений, боржниками не надано (а. с. 18 - 20 т. 3).

Згідно витягу з ЄРДР за номером кримінального провадження № 0000620, 18 грудня 2013 року за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 виявив злом дверей та заміну замків від вхідних дверей до будинку, що належав покійній дружині ОСОБА_10 ; заяву зареєстровано 29 січня 2014 із кваліфікацією кримінального правопорушення за ст. 356 КК України (самоправство) (а. с. 46 т. 1).

01 грудня 2018 року постановою старшого слідчого Дарницького УП ГУНП у м. Києві закрито кримінальне провадження №0000620 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України за фактом умисного невиконання рішення суду у зв`язку з відсутністю ознак складу злочину. При цьому у мотивувальній частині постанови слідчого про закриття кримінального провадження зазначено, що не встановлено фактичних даних, які свідчили б про умисел ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на невиконання рішення суду чи ухилення від виконання рішення суду.

Ухвалами слідчого судді Деснянського району м. Києва від 04 березня 2019 року в справі № 753/191/19 та в справі № 753/24085/18 скасовано постанови слідчого Дарницького УП ГУНП в м. Києві від 26 грудня 2018 року та від 01 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000620 від 29 січня 2014 року за ст. 356 КК України (самоправство), матеріали кримінального провадження повернуто слідчому для проведення досудового розслідування, зокрема з тих підстав, що під час досудового розслідування не вжито заходів для встановлення обставин, які прямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні (а. с. 180 - 181 т. 1).

Згідно висновку експертів КНДІСЕ від 29 січня 2024 року № 12087/22-61/12366/12367/22-61 за результатами проведення судової психологічної експертизи в справі № 753/17807/19 ситуація, пов`язана з невиконанням судових рішень, є психотравмувальною для ОСОБА_1 та ОСОБА_11 та такою, що викликала страждання. Констатується суттєвий ступень спричинених страждань зазначеною ситуацією на особистість ОСОБА_1 . Ситуацією, пов`язаною із невиконанням судових рішень, ОСОБА_1 та ОСОБА_11 завдано моральної шкоди. Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання та спричинену моральну шкоду становить 40,5 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду судом. Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_2 страждання та спричинену моральну шкоду становить 18 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду судом (а. с. 175 - 185 т. 3).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зазначене конституційне положення знайшло розвиток у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У Рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго» щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 75 «Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення» Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, який був чинним станом на час вчинення виконавчих дій у справах № 753/9766/14-ц та № 753/8463/15-ц, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Державний виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

Такий же порядок передбачено ст. 63 «Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення» чинного Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час вчинення виконавчих дій у справах № 753/9766/14-ц та № 753/8463/15-ц), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі свідомо ухиляються від виконання судових рішень в справах № 753/9766/14-ц та № 753/8463/15-ц, оскільки виконавчі провадження з примусового виконання вказаних рішень були завершені в зв`язку з неможливістю виконати рішення без участі боржника, на боржників накладено штраф та внесено подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржників до відповідальності згідно із законом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом відхиляються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , що 10 червня 2015 року старшим державним виконавцем в присутності відповідачів та позивача ОСОБА_1 було складено акт про виконання рішення у справі № 753/9766/14 в частині усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 частиною будинку, частиною погребу, та акт про виконання рішення у справі № 753/9766/14 в частині надання ОСОБА_1 комплекту ключів від хвіртки, будинку та погребу, що є підставою для закінчення виконавчого провадження відповідно до приписів ч. 1 ст. 61, ч. 4 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, і, на думку апелянта, свідчить про виконання судового рішення.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не звертались в порядку ч. 1 ст. 383 ЦПК України зі скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, якщо вважали, що державною виконавчою службою було протиправно залишено без задоволення їх звернення про винесення постанов про закриття виконавчих проваджень в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 оскаржували в порядку ч. 1 ст. 383 ЦПК України постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження в справах № 753/9766/14-ц та № 753/8463/15-ц.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 , що відповідачі не знали, що позивачу чинилися перешкоди в користуванні майном, з огляду на обізнаність відповідачів про перебування на примусовому виконанні виконавчих проваджень в справах № 753/9766/14-ц та № 753/8463/15-ц, проведення виконання у яких без участі боржника неможливе, та з огляду на невинесення державним виконавцем постанов про закінчення виконавчих проваджень в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

За відсутності встановлення належного виконання рішення боржниками у відповідній постанові державного виконавця, доводи апеляційної скарги, з посиланням на відеозапис, наявний в матеріалах справи, що погреб (літера «Л») та будинок (літера «А») не зачиняється на замок з ключем, а потрапити до будинку можна, відсунувши металевий лист, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також звертає увагу, що судовими рішеннями в справах № 753/9766/14-ц та № 753/8463/15-ц зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 не лише погребом та будинком, а й частиною кухні (літ. «Б»), частиною сараю (літера «В»), частиною вбиральні (літера «Д»), частиною споруджень під АДРЕСА_2 та передати ключі від приміщень.

Враховуючи вищевикладене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , що відповідачам не було направлено копії постанов ВДВС Дарницького РУЮ про закінчення відповідних виконавчих проваджень на підставі ч. 11 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та акту про умисне перешкоджання боржниками виконанню рішення в справі № 753/9766/14, що державним виконавцем не вчинялося жодних процесуальних дій для встановлення ухилення відповідачів від виконання рішення, і що відповідачі вжили всіх залежних від них заходів для належного виконання рішення, в той час як позивачем не надано жодних доказів чинення відповідачами перешкод у виконанні рішення суду внаслідок заміни вхідних замків до хвіртки та будинку в домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Крім того, судом першої інстанції враховано, що станом на день розгляду справи, Дарницьким УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000620 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого за ч.1 ст. 382 КК України за фактом умисного невиконання рішення суду, що не спростовано сторонами по справі.

Також судом першої інстанції звернуто увагу, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року по справі № 753/8463/15, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 поновлено строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів по справі № 753/8463/15, яку було пред`явлено до Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

За наведених обставин, висновки суду першої інстанції, що матеріали справи не містять даних щодо фактичного виконання відповідачами рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 березня 2015 року у справі № 753/9766/14-ц та рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2015 року у справі №756/8463/15-ц, є обґрунтованими та не спростовуються доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, та встановивши, що:

- матеріали справи не містять даних щодо фактичного виконання відповідачами рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 березня 2015 року у справі № 753/9766/14-ц та рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2015 року у справі №756/8463/15-ц;

- відповідачі обізнані про звернення судових рішень у справах № 753/9766/14-ц та №756/8463/15-ц до примусового виконання та про відсутність постанов державного виконавця про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з фактичним виконанням рішення;

- висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи встановлено, що моральні страждання внаслідок невиконання судових рішень відповідачами завдані не лише ОСОБА_1 , а й його доньці ОСОБА_2 ;

суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про доведеність факту, що моральні страждання позивачів знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із протиправною бездіяльністю відповідачів, а саме невиконання ними вказаних рішень суду.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено повний склад делікту та право позивачів на відшкодування заподіяної відповідачами моральної шкоди.

В постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) викладено правовий висновок, згідно якого, по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Судом першої інстанції враховано, що висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи встановлено, що моральні страждання внаслідок невиконання судових рішень відповідачами завдані не лише ОСОБА_1 , а й його доньці ОСОБА_11 .

Дослідивши висновок КНДІСЕ від 29 січня 2024 року № 12087/22-61/12366/12367/22-61 за результатами проведення судової психологічної експертизи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наведений у висновку експертів аналіз психологічного дослідження індивідуально-психологічних особливостей особистості позивачів, особливості їх психічної діяльності, психологічні особливості ситуації, що вивчається, пов`язаної з невиконанням судових рішень, її вплив та наслідки для позивачів, свідчить про заподіяння позивачам моральної шкоди, і відповідачами не надано доказів на спростування вищевикладеного.

Судом першої інстанції враховано правові висновки Верховного Суду в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц (провадження № 61-3593св19), згідно яких «практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах».

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Судом першої інстанції враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження №14-115цс21), згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок психолога може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду, зокрема, від 18 жовтня 2024 року в справі № 676/1773/20 (провадження № 61-13952св23), від 19 лютого 2025 року в справі № 199/3248/23 (провадження № 61-7413св24), від 19 березня 2025 року в справі № 361/5648/21 (провадження № 61-11868св24).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі № 753/4289/23, провадження № 61-7327св24).

Враховуючи викладене, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, судом першої інстанції взято до уваги обставини справи, істотність вимушених у житті позивачів змін, характер, тривалість і обсяг заподіяних моральних страждань та враховано висновок експерта як один із доказів у справі, надавши йому відповідну правову оцінку з урахуванням вимог розумності і справедливості.

За таких обставин є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги позивачів, що судом першої інстанції не враховано висновок експертів від 29 січня 2024 року за результатами проведення судової психологічної експертизи, згідно якого орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання та спричинену моральну шкоду, становить 40,5 мінімальних заробітних плат, що встановлені на момент розгляду справи судом, а щодо ОСОБА_2 цей розмір становить 18 мінімальних заробітних плат.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 50000 грн. на користь ОСОБА_1 та 22000 грн. на користь ОСОБА_2 відповідатиме засадам розумності і справедливості та не поставить відповідачів у вкрай тяжке майнове становище.

Крім того, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивачів, і не призведе до їх безпідставного збагачення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що при визначенні розміру моральної шкоди судом не враховано глибину та тривалість душевних страждань позивачів, які виникли внаслідок невиконання відповідачами судових рішень, оскільки більше 9 років позивач та його донька не можуть проживати в належній їм на праві власності частині будинку, і заперечуючи проти позову, відповідачі черговий раз підтверджують тривалість створення ними перешкод позивачам у користуванні належною їм на праві власності частиною будинку, зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є достатньою сатисфакцією, визначеною судом із всебічним, повним, об`єктивним та безпосереднім дослідженням наявних в справі доказів, і збільшенню з підстав, викладених в апеляційній скарзі позивачів, не підлягає.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині ухвалення додаткового рішення, в сукупності з доводами апеляційної скарги позивачів, апеляційний суд враховує таке.

02 грудня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просив стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 33600 грн., посилаючись на те, що ним на виконання вимог ст. 134 ЦПК України було заявлено попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом справи. Станом на 01 грудня 2024 року позивачем понесені витрати на правничу допомогу, які складаються з наступного: підготовки заяви про призначення експертизи - 1250 грн., підготовки заяви про долучення доказів - 1250 грн., підготовки відповіді на відзив - 2500 грн., участь в 10 судових засіданнях, кожне 2500 грн., а також гонорар успіху 3600 грн. Вказував, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Вказував, що такі стадії як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта.

До заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 надано:

копію договору № 28/10/2021 про надання правової допомоги від 28 жовтня 2021 року, згідно умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати замовнику правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, зокрема щодо представництва інтересів замовника як позивача в справі № 753/17807/19. Згідно п. 4 договору, винагорода адвоката за підготовку одного будь-якого процесуального документа позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, касаційну скаргу, відзиву на касаційну скаргу складає 2500 грн. Винагорода адвоката за підготовку інших процесуальних документів (заяв, клопотань, письмових пояснень тощо) складає 1250 грн. У разі, якщо суд задовольняє вимоги позивача та ухвалює судове рішення на користь замовника, винагорода адвоката в такому разі буде становити 5 % від суми задоволених позовних вимог (а. с. 61 - 62 т. 4);

копію акту № 1 наданої правової допомоги за договором № 28/10/2021 про надання правової допомоги від 28 жовтня 2021 року, складеного 30 жовтня 2021 року, згідно якого адвокат виконав, а замовник прийняв правову допомогу, надану на підставі договору у вигляді підготовки заяви про призначення судової експертизи по справі № 753/17807/19, сукупна вартість наданої допомоги складає 1250 грн. (а. с. 65 т. 4);

копія акту № 2 наданої правової допомоги за договором № 28/10/2021 про надання правової допомоги від 28 жовтня 2021 року, складеного 28 листопада 2024 року, згідно якого адвокат виконав, а замовник прийняв правову допомогу, надану на підставі договору: участь адвоката Бойкініча Р.С. в судових засіданнях 19 січня 2022 року, 14 лютого 2022 року, 17 червня 2022 року, 17 серпня 2022 року, 04 квітня 2024 року, 09 травня 2024 року, 17 червня 2024 року, 26 серпня 2024 року, 14 жовтня 2024 року, 01 листопада 2024 року, кожне судове засідання вартістю 2500 грн.; підготовка відповіді на відзив від 22 листопада 2021 року - 2500 грн., гонорар адвоката в розмірі 5 % від суми задоволених судом вимог - 3600 грн. (а. с. 66 т. 4).

Стороною відповідача направлено клопотання про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у їх відсутність, в якому вони також заперечували проти задоволення заяви (а. с. 98 т. 4).

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини другої ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі ж правові висновки підтримуються Верховним Судом на даний час, зокрема в постанові від 02 квітня 2025 року в справі № 372/3914/23 (провадження № 61-669св25), що свідчить про усталеність правової позиції, врахованої судом першої інстанції.

Також судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, в якій Велика Палата Верховного Суду зазначала, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Відтак, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності таких робіт та значимості таких дій у справі, беручи до уваги часткове задоволення позову та заперечення сторони відповідача щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що справедливим, співмірним та обґрунтованим є розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу на загальну суму 10000 грн., з кожного по 5000 грн.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи, що оскільки позов задоволено на 8 % (судом першої інстанції стягнуто з відповідачів на користь позивачів 77000 грн. моральної шкоди із заявлених до стягнення 1 008 000 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 8000 грн. на час ухвалення судового рішення та вимог про стягнення 72 мінімальних заробітних плат на користь ОСОБА_1 , 54 мінімальних заробітних плат на користь ОСОБА_2 ), витрати з оплати правничої допомоги стягнуто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 2 ст. 142 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на правові висновки, викладені в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19 про те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що заявлений позивачем «гонорар успіху» в сумі 3600 грн., відображений ним у заяві про розподіл судових витрат, є співмірним з процесуальними діями представника позивача, спрямованими на досягнення бажаного клієнтом результату та в будь-якому разі не є способом надмірного збагачення позивача; доводи апеляційної скарги, що судом не враховано та не взято до уваги кількість складених адвокатом процесуальних документів, тривалість розгляду справи та кількість судових засідань, і що вимога про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу є обґрунтованою.

Апеляційний суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги, що обсяг правничої допомоги, наданої адвокатом в цій справі, є значним, а розгляд справи тривав значний час, проте звертає увагу, що відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, у більшому розмірі, ніж стягнуто судом першої інстанції, порушить принцип пропорційності розподілу таких витрат задоволеним вимогам.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення в частині визначення розміру моральної шкоди та додаткового рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а також доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подані представником ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.