Справа № 149/2400/24
Провадження № 22-ц/801/996/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 рокуСправа № 149/2400/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мунтяну І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції м. Вінниці цивільну справу №149/2400/24 запозовом ОСОБА_1 до Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Бердичівського районного нотаріального округу Житомирської області Богатирчук Анатолій Миколайович про визнання права власності на будинок в порядку спадкування,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мунтяну Ігоря Івановича на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року,яке ухвалив суддя Олійник І.В. в Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області, повний текст складено 20 лютого 2025 року,

в с т а н о в и в:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Уланівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Бердичівського районного нотаріального округу Житомирської області Богатирчук А.М. про визнання права власності на будинок в порядку спадкування, мотивуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , який після смерті своєї матері ОСОБА_3 успадкував житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельні ділянки. Цей будинок був переданий ОСОБА_3 у приватну власність рішенням Кропивнянської сільської ради від 13 грудня 1993 року разом із земельною ділянкою площею 0,31 га. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом щодо спадкового майна свого батька, звернувся із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, проте постановою від 19 червня 2024 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок.

Таким чином, позивач звернувся в суд з цим позовом та просив визнати за ним, у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Мунтяну І.І. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи. Просив рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зокрема зазначив, що в матеріалах справи наявні усі належні та допустимі докази того, що право власності на спірний житловий будинок належало ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , то й право на нього не буде входити до складу спадщини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Кропивнянської сільської Ради народних депутатів від 13 грудня 1993 року затверджено рішення виконавчого комітету цієї ради від 25 листопада 1993 року «Про передачу земель громадянам у приватну власність», яким серед інших, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,31 га.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , після смерті котрої залишилося спадкове майно, яке вона заповіла ОСОБА_2 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 жовтня 2005 року у цивільній справі № 2-1137/2005, встановлено факт, що ОСОБА_2 прийняв спадщину, шляхом вступу в управління та володіння майном ОСОБА_3 . Цим же рішенням за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 3,52 га та майновий пай, які належали ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Позивач є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Постановою приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Житомирської області Богатирчук А. М. від 19 червня 2024 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивачеві видано свідоцтво про право на спадщину за законом 29 січня 2020 року, за яким він успадкував майно батька, яке складається із земельної ділянки площею 3,7544 га на території Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області.

Довідкою КП «ВООБТІ» № 134 від 02 травня 2024 року підтверджено, що станом на 2024 рік і до цього технічна інвентаризація на житловий будинок АДРЕСА_1 не проводилась.

За відомостями технічного паспорта на цей будинок, він збудований 1983 року, має загальну площу 15,8 кв. м., житлову 11,2 кв. м., допоміжну 4,6 кв. м.

Згідно листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов`язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов`язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Аналіз узагальнень судової практики в справах про спадкування та окремих справ свідчить, що в значній кількості справ судами не перевіряються фактичні та правові підстави виникнення права власності на жилі будинки, які збудовані до 2004 року та на які відсутні правовстановлюючі документи. Такими підставами є створення майна, придбання за договорам купівлі-продажу, дарування, набуття у порядку спадкування тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження права власності позивач посилається на витяги з погосподарських книг, проте в них не зазначено року побудування спірного житлового будинку, а також відсутній рік введення в експлуатацію житлового будинку.

З технічного паспорта на житловий будинок за адресою: по АДРЕСА_1 (паспорт виготовлено станом на 15 травня 2024 року) вбачається, що домоволодіння складається із житлового будинку А, загальна площа 15,8 кв.м.

Житловий будинок 1983 року забудови (а.с.17 на звороті), при цьому земельна ділянка була надана у приватну власність лише в 1993 році.

Колегія суддів також звертає увагу, що суду не надано рішення про надання земельної ділянки під забудову, що у сукупності зі встановленими фактичними обставинами у справі позбавляє суд прийти до висновку про задоволення позову, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні Кропивнянської сільської Ради народних депутатів від 13 грудня 1993 року зазначено, що право власності на житловий будинок належить ОСОБА_3 , є безпідставним, оскільки цим рішенням їй було передано у приватну власність саме земельну ділянку площею 0,31 га.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування на житловий будинок, оскільки на час відкриття спадщини дане майно спадкодавцеві на праві власності не належало, відтак спадкоємець ОСОБА_1 його не успадкував.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мунтяну Ігоря Івановича залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 квітня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.