КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року місто Київ.

Справа № 752/26116/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4479/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києвавід 14 жовтня 2024 року (у складі судді Кордюкової Ж.І., повний текст рішення складено 14 жовтня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів та повернення коштів, -

ВСТАНОВИВ

Адвокат Шевчук Іван Петрович, діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) про захист прав споживачів та повернення коштів.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 05.08.2021 між позивачем та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг № 90, за умовами якого остання зобов`язалась надати освітні послуги дитині позивача, а позивач зобов`язався вчасно і в повному обсязі сплатити надані послуги. Освітні послуги мають надаватися з понеділка по п`ятницю з 07:30 год. до 19:00 год. у період з 05.07.2021 по 31.08.2022.

За надання освітніх послуг в період з 05.07.2021 до 01.02.2022 позивачем було сплачено 89 817,50 грн. Послуги відповідачем були надані в повному обсязі.

За надання освітніх послуг в період з 01.02.2022 по 31.08.2022 позивачем з урахуванням дисконту в розмірі 10% було сплачено авансовий платіж у розмірі 79 943,50 грн. Водночас, починаючи з 24.02.2022 відповідач припинила надавати освітні послуги, зокрема, до закінчення строку дії договору.

Відповідач не повернула грошові кошти позивачу у розмірі 39 315 грн. за сплаченими зобов`язаннями.

Просив:

стягнути з відповідача залишок заборгованості в розмірі 39 315 грн., стягнути нараховані на суму заборгованості 3% річних у розмірі 1 600,57 грн., інфляційні втрати в розмірі 4 529,19 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.;

на підставі ч. 10 ст. 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання даного рішення, починаючи з 11.12.2023 та до моменту виконання цього рішення здійснювати нарахування 3% річних у даній справі за формулою (СОБ*3КДП)/КДР/100) = сума річних, де СОБ - сума основного боргу, 3 - 3% річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році, і стягнути отриману суму процентів з відповідача на користь позивача.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 39315 (тридцять дев`ять тисяч триста п`ятнадцять) грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 3896 (три тисячі вісімсот дев`яносто шість) грн 50 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 836 (вісімсот тридцять шість) грн. 65 коп.

14 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку ФОП ОСОБА_1 направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення у частині задоволення позовних вимог, а в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що судом першої інстанції невірно розтлумачено положення Договору, не надано належної оцінки, погодженим умовам договору. Вказує, що починаючи з 1 червня 2022 року відповідачем відновлено надання послуг, про що повідомлено батьків дітей, на що позивач погодився, а дитину позивача було включено у групу дітей, за якими зберігається місця в садочку.

Зазначає, що з 1 червня 2022 року по 31 серпня 2022 року дитина з ініціативи позивача не відвідувала заняття, а позивачем в цей період не вчинено дій, спрямованих на дострокове розірвання Договору. Отже, позивачем не виконано обов`язки забезпечувати відвідування дитиною занять, не повідомлено вчасно про причини відсутності, що, відповідно до умов Договору, не є підставою для повернення коштів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

12 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача на апеляційну скаргу, яким просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Звертає увагу, що матеріалами справи підтверджено, що відповідачем було повідомлено позивача про те, що надавання послуг позивачу розпочне з вересня.

Вказує, що договором не було передбачене дистанційне навчання, крім того позивач не був повідомлений про початок надання освітніх послуг відповідачем у дистанційному режимі.

Зазначає, що відповідач офіційно не надавала освітні послуги у період з червня по серпень 2022 року, що підтверджується листом Департаменту освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.06.2021 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг №90, за умовами якого ФОП ОСОБА_1 зобов`язалась надати освітні послуги ОСОБА_3 , яка є донькою позивача, а позивач зобов`язався вчасно і в повному обсязі сплатити надані послуги. Освітні послуги мають надаватися з понеділка по п`ятницю з 07:30 год. до 19:00 год. у період з 05.07.2021 по 31.08.2022. Кожна оплата щомісячного абонементу становить 12 550 грн. Вступний внесок в сумі 5 000 грн. не пізніше 10 днів після укладення договору.

Відповідно до п. 1.6 Договору від 05.06.2021 № 90 на підставі заяви Замовника та/або у випадках настання обставин, що не залежать від волі Виконавця і унеможливлюють надання послуги за місцем розташування Виконавця, Виконавець створює умови дитині Замовника всі необхідні умови для дистанційного навчання. У випадку вимушеної організації дистанційного навчання послуги вважаються наданими і підлягають оплаті згідно умов договору.

Згідно з п. 4.3 Розділу 4 Договору від 05.06.2021 № 90 сторона не несе відповідальності за порушення Договору, якщо воно сталося не з її вини (умислу чи необережності).

Відповідно до п. 4.6 Розділу 4 Договору від 05.06.2021 № 90 сторони не несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання обов`язків за цим Договором, якщо таке невиконання спричинене дією обставин непереборної сили (форс-мажор), що виникли після підписання Сторонами даного Договору. У цьому випадку, строк (терміни) виконання зобов`язань за цим Договором, продовжується на відповідний термін дії обставин непереборної сили.

Підпунктом 4.7.2 пункту 4.7 Розділу 4 Договору від 05.06.2021 № 90 визначено, що під терміном «обставини непереборної сили» для цілей даного Договору Сторони розуміють надзвичайні події чи обставини, що не могли бути передбачені і/чи відвернені Сторонами доступними їм способами, а саме, зокрема, військові дії.

Пунктом 6.10 Договору від 05.06.2021 № 90 встановлено, що у разі дострокового розірвання договору з ініціативи будь-якої із сторін, сторона-ініціатор повідомляє про намір розірвати договір іншу сторону письмово не менше ніж за 30 календарних днів до дати розірвання. Договір вважається розірваним з дати, що вказана в повідомленні. Якщо вказана дата розірвання менша ніж через 30 календарних днів, договір вважається розірваним через 30 календарних днів з моменту письмового повідомлення. Період з дати повідомлення і до дати розірвання договору підлягає повній оплаті.

30.12.2021 позивач здійснив оплату на рахунок ФОП ОСОБА_4 у розмірі 79 943,50 грн., що підтверджується квитанцією про оплату № 121726551 від 30.12.2021.

29.07.2022 позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу №29/07-01 від 29.07.2022, у якій просив повернути кошти за ненадані освітні послуги протягом березня-липня 2022 року у сумі 57 102 грн.

15.09.2022 відповідач направив позивачу відповідь, у якій частково задовольнила вимогу позивача в частині повернення 30 921,35 грн. за період з 24.02.2022 по 16.05.2022, протягом якого освітні послуги не надавалися.

05.12.2022 позивач направив на адресу відповідача лист-вимогу №05/12-01 від 05.12.2022, у якій просив повернути кошти за ненадані освітні послуги в період з 24.02.2022 по 31.08.2022 у сумі 39 315 грн.

19.12.2022 відповідач направив позивачу відповідь, у якій просила позивача уточнити, які пункти договору останній вважає недійсними.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов до висновку, що послуги, передбачені Договором, який укладено між позивачем та відповідачем, надано не було, а тому сплачені позивачем гроші підлягають поверненню. Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд зазначив, що інфляційні втрати та 3% річних можуть бути нараховані на суму заборгованості після набрання рішенням законної сили у цій справі, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд відзначив, що позивачем не надані докази спричинення йому моральної шкоди відповідачем.

З огляду на те, що позивач рішення не оскаржив, воно не переглядається в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про стягнення частини не повернутих коштів, за послуги, що не надавались, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Частиною першою ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Відповідно до частини шостої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеним у п.68 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, зазначено, що виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

На виконання Договору позивачем 20 грудня 2021 року сплачено відповідачу суму коштів за надання освітніх послуг за лютий-серпень 2022 року у розмірі 79 943,50 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, з 24.02.2022 по 16.05.2022 надання відповідачем послуг було припинено через введення в Україні воєнного стану.

За ненадання послуг за вказаний період відповідачем були повернуті кошти у розмірі 30 921 грн позивачу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначила, що нею з червня 2022 року розпочато надання передбачених Договором послуг, а саме проводились дистанційно заняття, про що було завчасно попереджено позивача, однак останній не забезпечив явку своєї дитини на заняття, що, відповідно до умов Договору, не може бути підставою для повернення коштів.

На підтвердження зазначеного відповідач надала скрін-копію допис у соц-мережі «Instagram», в якому зазначено, що 1 червня дитячий садочок відкриває ще одну локацію (а.с. 138) та оголошення у групі в додатку «Viber» про те, що з червня садок відкриває корпус, а в серпні закінчується термін Договору. Тому, в кого проплачені абонементи, місця гарантуються при поверненні (а.с. 139).

Зазначене вище не може слугувати підтвердженням належного повідомлення позивача про відновлення надання послуг з червня 2022 року. Посилання відповідача про те, що такі обставини були погодженні з відповідачем усно не підтвердженні належними та достатніми доказами, крім того вони суперечать доказам, наявними в матеріалах справи.

Так, відповідно до листування у групі в додатку «Viber», яка є аналогічною тій, що надавала відповідач («Valentinka kids» 19 учасників), садочком попереджено батьків, що у кого є авансові платежі, садок почне їх відраховувати з вересня незалежно від того, буде дитина відвідувати садок чи ні (а.с. 53). В подальшому в особистому листуванні позивачу було зазначено, що їх очікують з вересня в садочку (а.с. 54).

Крім того, апеляційний суд враховує відповідь Департаменту освіти та науки на запит адвоката Шевчука І.П., в якому зазначено, що за інформацією управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, яка надавалася у червні-серпні 2022 року про відновлення роботи закладів дошкільної освіти в очному форматі ФОП ОСОБА_1 та ПЗДО «Валентинка» не здійснювали освітню діяльність (а.с. 94).

З наведених обставин випливає, що послуги позивачу не були надані не з вини останнього. Доказів, що у цей час відповідачем надавались передбачені Договором послуги, в тому числі дистанційно (наприклад, посилання на інтернет платформу, в якій будуть проводитись дистанційні заняття, яку було направлено позивачу, задля забезпечення надання освітньої послуги), суду надано не було.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду, апеляційна скарга не містить.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, які доводами апеляційної скарги спростовано не було. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог, ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Звертаючись до суду з відзивом на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук І.П. просив суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачам на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

На підтвердження понесених витрат, стороною позивача надано копію таких документів: Договір № 080225 від 08.02.2025 року про надання правничої допомоги; Акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 080225 від 12 лютого 2025 року, відповідно до якого адвокат надав наступні послуги: юридичний аналіз апеляційної скарги на рішення та судової практики, підготовка відзиву на апеляційну скаргу; прибутковий касовий ордер №1 від 12 лютого 2025 року про оплату 5 000 грн за Договором; Ордер на надання правничої допомоги.

Оцінюючи подані стороною позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів апеляційного суду враховує, що правова позиція позивача в цій справі не змінювалась в судах першої та апеляційної інстанції, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтувала свою позицію, та інші обставини.

Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у справах № 756/2114/17 і № 911/3386/17 підготовка справи в суді не вимагає великого обсягу юридичної й технічної роботи в разі незмінності правової позиції сторони у судах попередніх інстанцій, з огляду на що, не підтверджується наявність об`єктивної необхідності для адвокатів, які надавали правову допомогу відповідачу в судах попередніх інстанцій, вивчати додаткові джерела права, бо відповідач не міг бути необізнаним із позицією позивача, законодавство, яким регулюється спір у справі, документи й доводи, якими позивач обґрунтовував свої вимоги й інші обставини.

За таких обставин, з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, до 2 500,00 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом Зубрицького О.В. в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 141, 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києвавід 14 жовтня 2024 рокузалишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 2 500,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді В. В. Соколова

Н.В. Поліщук