Провадження №22-ц/824/3267/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.01.2000 року по 25.05.2023 року, шлюб розірваний рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 04.2023 року. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У шлюбі сторони за сумісні кошти придбали земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , побудували на вказаній ділянці двоповерховий жилий будинок та придбали транспортний засіб КІА RIO 2013 року випуску, зареєстрований 12.04.2014 року.

Земельна ділянка та житловий будинок були внесені в реєстри КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» і ним же видані правовстановлюючі документи на ім`я ОСОБА_1 . Транспортний засіб також був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 у МРЕО Дарницького району м. Києва.

Після розлучення стало питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, але переговори щодо мирного врегулювання цього питання не дали результатів.

У зв`язку з цим позивач просив суд про поділ спільного сумісного майна подружжя по 1/2 частині кожному з подружжя.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року позов задоволено; визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; право особистої приватної власності на 1/2 частину транспортного засобу марки КІА RIO, 2013 року випуску; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у сумі 13 420,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 07.10.2024 року відповідач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Просила апеляційний суд рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, відступити від рівності часток подружжя та визнати за відповідачем у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 3/4 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; право власності на 3/4 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на транспортний засіб марки КІА RIO, 2013 року випуску; визнати за позивачем у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/4 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; право власності на 1/4 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/4 частини автомобіля марки КІА RIO, 2013 року випуску в розмірі 43074, 25 грн, які знаходяться на депозитному рахунку суду.

27 січня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

11 березня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшло клопотання про долучення до справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У Постанові ВС від 13.01.2021 року у справі №264/949/19 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний суд роз`яснив, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини справи, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Клопотання про долучення до справи нових доказів не містять доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, у зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про відмову в долученні нового доказу на стадії апеляційної інстанції.

У судове засідання, призначене на 20.03.2025 року, з`явився представник позивача та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя.

Суть доводів апелянта полягає в тому, що оскільки з нею проживають діти, є підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Часиною 2 вказаної статті передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У ч.3 ст.70 СК України зазначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У постанові Верховного Суду від 27.12.2019 року (справа № 297/2837/17) зробила висновок про те, що проживання дітей з позивачем, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) апелянт зазначила про те, що зверталася до поліції про вчинення останнім кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України. Вказані доводи колегія суддів не може прийняти, оскільки у матеріалах справи наявна постанова дізнавача відділу дізнання Дарницького УП ГУНП в м. Києві Петренко Л.В. від 13.03.2024 року, якою кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України щодо ОСОБА_2 , було закрито у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення

Водночас апелянт зазначила про те, що аліменти, які позивач сплачує на користь відповідача на утримання дітей є недостатніми для їх утримання.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що з позовом про збільшення розміру аліментів відповідач до суду не зверталась. Доказів того, що аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, які було стягнуто за рішенням суду, недостатні для забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей сторін у справі, відповідач не надала.

З урахуванням вищевказаного, апелянт належним чином вказані доводи не довела.

Також апелянт зазначила про наявність у позивача заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 62 198, 52 грн, що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року.

Колегія суддів зазначає, що для висновку щодо свідомої несплати позивачем аліментів стороною відповідача в рамках справи мало бути доведено факт обізнаності позивача про наявність виконавчого провадження, чого нею зроблено не було.

Зважаючи на наведене, твердження про наявність передбачених законом підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, апелянтом належним чином не доведено і вони залишились голослівними. У зв`язку з цим підстав для задоволення апеляційної скарги не доведено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько