Справа № 216/3223/24
провадження 2/216/463/25
РІШЕННЯ

іменем України

24 квітня 2025 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Цимбалістенко О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Кулініча О.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради, Міністерства оборони України про визначення місця проживання дитини,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , 28 грудня 2013 року зареєстрував шлюб з відповідачкою, ОСОБА_2 , у Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиціїДніпропетровської області, актовий запис № 1053.

Подружнім життям з ОСОБА_2 позивач прожив до грудня 2018 року, після чого шлюбні відносини між ними були припинені. Рішенням суду Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг від 10 січня 2020 р. у справі № 216/4186/19 шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано.

Від цього шлюбу у сторін є неповнолітній син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний момент проживає разом з татом. Після розірвання шлюбу, син залишився мешкати разом з матір`ю - ОСОБА_2 Після розлучення позивач добровільно надавав відповідачці матеріальну допомогу на утримання сина та приймав участь у його вихованні.

Починаючи з серпня 2021 року, відповідачка припинила займатись сином та віддала його позивачу на виховання, мотивуючи тим, що вона має намір влаштовувати своє особисте життя, одружитись та виїхати на постійне місце проживання в країну Ізраїль.

З серпня 2021 року, син мешкає разом з позивачем. В 2021 р. позивач дізнався, що відповідачка виїхала закордон до країни Ізраїль. Виїхавши за кордон, відповідачка залишила сина на виховання позивачу. В подальшому, після виїзду за кордон, відповідачка відмовилась від стягнення аліментів. Відповідачка повертатись в Україну не планує.

Як вже зазначалось вище, батько неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 забрав сина до себе і виховує його належним чином, самостійно. Відповідачка не надає жодної допомоги на утримання сина. Не приймає участі у його вихованні, спілкується з сином рідко, обмежуючись телефонними розмовами.

Позивач виховує сина самостійно, створює йому належні умови виховання, утримує його, купує одяг, взуття та інші речі, необхідні для нормального розвитку дитини, забезпечую навчання. Для розвитку дитини позивач прикладає всі свої зусилля та можливості. Відповідачка жодним чином не була позбавлена інформації стосовно місця перебування сина, їй не створювалися перешкоди у спілкуванні з дитиною та прийнятті участі у його вихованні.

У зв`язку з чим позивач просить:

- Визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, з ОСОБА_1 ;

- Встановити факт перебування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В судовому засіданні 15 квітня 2025 року позивач та його представник просили задовольнити позовну заяву.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомлені в судове засідання не з`явились.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 28 грудня 2013 року було зареєструвано шлюб у Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1053.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2020 р. у справі № 216/4186/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

У сторін народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . Згідно свідоцтва батьком дитини є ОСОБА_1 , а мамою є ОСОБА_2 .

В акті від 21 квітня 2024 року, який надано до суду зазначено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 2021 року по теперішній час, акт підписано мешканцями та головою ОСББ «Лисяка 4».

Згідно характеристики ОСОБА_3 учня 3-А класу Криворізької гімназії № 111 ОСОБА_3 навчається у КГ №111 з 1 класу. За час навчання зарекомендував себе як старанний, здібний, відповідальний учень. Батько цікавиться навчанням сина та відповідально ставиться до його виховання. Відкликається на прохання класного керівника, регулярно відвідує батьківські збори.

05 червня 2024 року представник Міністерства оборони України надіслав пояснення по справі в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснення мотивовані тим, що під час дії воєнного стану вимоги позивача пов`язані з доведенням наявності підстав для підтвердження за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно- правовими відносинами позивача з державою, а тому не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства. Тож у спірних правовідносинах необхідно врахувати правову мету звернення позивача до суду, яка полягає у підтвердженні його певного соціального статусу - батька, який самостійно виховує дитину. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері оборони і мобілізаційної роботи (відстрочка від призову на військову службу за мобілізацією), соціального забезпечення та є підставою для перетинання державного кордону України в період дії воєнного стану.

24 червня 2024 року на адресу суду надійшов лист від директора Департаменту митного аудиту та обліку осіб з якого вбачається, що станом на 20.06.2024, згідно з базою даних Автоматизованої системи митного оформлення «Інспектор», ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в якості водія не перетинала митний кордон України.

02 липня 2024 року на адресу суду надійшов лист від директора Департаменту з питань громадняства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України, згідно, якого ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , з питання оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання в установленому законодавством порядку до територіальних підрозділів ДМС України не зверталась. Відповідно рішень про оформлення або відмову в оформленні документів для виїзду за кордон на постійне проживання стосовно зазначеної особи територіальними органами ДМС не приймалося.

18 липня 2024 року на адресу суду надійшов висновок Покровської районної у місті ради про визначення місця проживанння дитини ОСОБА_3 та встановлення факту перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні на утриманні батька ОСОБА_1 , згідно якого орган опіки та піклування виконкому Покровської районної у місті ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком ОСОБА_1 , а встановлення факту перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні батька залишити на розсуд суду.

15 серпня 2024 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі. Згідно її заяви про визнання позовної заяви з позовними вимогами згодна та зазначила, що дійсно починаючи з серпня 2021 року, їх син, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає разом зв своїм батьком, ОСОБА_1 , так як відповідач одружилась з громадянином країни Ізраїль та виїхала на постійне місце проживання саме в країну Ізраїль. Фактично з серпня 2021 року спільний син мешкає разом з позивачем та ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує сина. Від стягнення аліментів відповідач відмовилась.

16 січня 2025 року свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що син мешкає з батьком з 2021 року від тоді як ОСОБА_2 поїхала до Ізраєлю. Батько займається вихованням сина. Рахом ходять в парк, грають в футбол, читають книжки. Здоров`ям сина займається батько.

16 січня 2025 року свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вихованням дитини займаєть батько.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, яка розглядається, предметом спору є визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення факту перебування малолітньої дитини на утриманні батька.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України (далі- СК України)).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 .

Малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із батьком, а мати дитини. Виходячи з заяви ОСОБА_2 про визнання позовних вимог, остання утворила нову сім`ю в країні Ізраїль. З серпня 2021 року син мешкає разом з батьком. Питання про проживання сина разом з мамою не ставилось. Одночасно з цим в позовній заяві зазначено, що з серпня 2021 року відповідач перестала займатись сином та добровільно залиши його батьку.

Суд дослідивши та оцінивши висновок органу опіки та піклування, дійшов висновку про недостатність вказаного висновку як доказу у справі, оскільки він складений на підставі пояснень батьків, згідно з яким підтверджено належні умови проживання дитини з батьком.

Разом з тим, беззаперечне визнання відповідачем позову по цій справі, її процесуальна поведінка під час судового розгляду, а також вищевстановлені судом обставини, свідчать про те, що сторони між собою дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а тому суд вважає, що задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24).

При цьому суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Вищевикладені висновки суду також узгоджуються з висноками постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 провадження 61-14116св24.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні батька.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Вищевикладені висновки суду також узгоджуються з висноками постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 провадження 14-132цс23.

У даній справі, позивач просить установити факт самостійного виховання та утриманням ним дитини, проте встановлення такого факту не у контексті ст. 164 СК, а з підстав добровільної передачі вказаних прав, суперечить як інтересам дитини, так і вищезазначеним нормам закону.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Відтак, суд не бере до уваги визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, та порушує інтереси дитини.

Враховуючи вище викладене, суд оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позовна вимога про встановлення факту перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні та утриманні батька задоволенню не підлягає. У зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 15 ЦК України, ст.ст. 15, 141,150,151,155,157, ст. ст. 12, 13,23, 76,81, 263, 264, 265 ЦПК Суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради, Міністерства оборони України про визначення місця проживання дитини - відмовити в повному обсязі.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 );

5. Відповідач: ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 );

6. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

- Служба у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради (, Дніпропетровська область м.Кривий Ріг, вул. Шурупова, буд. 2);

- Міністерство оборони України (, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 6)

Повне рішення складено та виготовлено 24 квітня 2025 року.

Суддя О.В.ЦИМБАЛІСТЕНКО