Справа № 755/5163/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/2410/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні доказів у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики та процентів від суми позики та на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року про відмову в поновленні строку для подачі зустрічного позову та залишення без розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та визнання відсутнім права грошової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення коштів солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь.

04 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення доказів у справі. 29 травня 2024 року до місцевого суду від відповідача ОСОБА_1 надійшла повторна заява про забезпечення доказів шляхом витребування в ОСОБА_2 оригіналу боргової розписки від 05.02.2021 року для огляду її в судовому засіданні.

На обґрунтування поданої заяви відповідач вказав, що ухвалою суду від 02.10.2023 року витребувано від позивача оригінал розписки для огляду в судовому засіданні. В судове засідання 08.05.2024 року представник позивача не надала оригінал розписки, отже обов`язок покладений ухвалою суду не виконаний, що дає підстави припускати можливість утруднення надання доказів у майбутньому з огляду на наявність припускати намір відповідача не надавати цей доказ у подальшому з огляду на його поточну поведінку. На думку заявника, повномасштабна агресія проти України, загальновідомий факт посилення бойових дій в Україні, активізація наступу РФ в Харківській області, погіршення ситуації із обстрілами та бойовими діями, безперебійна робота органів влади, транспорту, зв`язку, в сукупності із тим, що позивач є громадянином Німеччини та не перебуває постійно на території України, зумовлюють можливе утруднення витребування та надання такого доказу в майбутньому.

26 червня 2024 року до суду відповідачем ОСОБА_1 подано клопотання про уточнення прохальної частини заяви про забезпечення доказів у справі, у якій останній просив суд забезпечити докази шляхом витребування в ОСОБА_2 оригіналу боргової розписки від 05.04.2021 року для долучення до матеріалів справи.

Просив суд розглянути клопотання про забезпечення доказів з урахуванням уточненої прохальної частини заяви.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про забезпечення доказів відмовлено.

07 липня 2024 року до суду від ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійним договору позики та визнання відсутнім права грошової вимоги, у якій зазначено клопотання про поновлення строку.

Обґрунтовуючи підстави поновлення строку подання зустрічного позову, заявник посилається на заяву відповідача від 02.10.2023 року про поновлення строку подання відзиву на позовну заяву. Дана заява обґрунтована тим, що з огляду на довготривалі намагання сторін провести зустріч з метою досягнення домовленості щодо мирного врегулювання спору відповідач не реалізував своє право щодо подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про поновлення строку для подачі зустрічного позову, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики та визнання відсутнім права грошової вимоги, залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою суду від 06 серпня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення доказів у справі, 21 серпня 2024 року відповідач направив апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд неповно і не всебічно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи. У зв`язку з цим просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву відповідача про забезпечення доказів у справі та витребувати в позивача оригінал боргової розписки від 05.04.2021 року для долучення до матеріалів справи.

Не погоджуючись із ухвалою суду від 06 серпня 2024 року про відмову в поновленні строку для подання зустрічного позову та залишення зустрічної позовної заяви без розгляду, 21 серпня 2024 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву відповідача та поновити строк на подання зустрічної позовної заяви.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційні скарги на ухвали суду не надходив.

У судове засідання, призначене на 20.03.2025 року з`явився представник позивач та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

- стосовно ухвали від 06 серпня 2024 року про відмову в поновленні строку для подачі зустрічного позову та залишення без розгляду зустрічної позовної заяви:

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви відповідача про поновлення строку для подачі зустрічного позову, зазначив, що заявлене відповідачем клопотання про поновлення строку фактично відповідачем не обґрунтовано. В зустрічній позовній заяві відповідач посилається на поважність причин пропуску строку для подання відзиву до суду, не обґрунтовуючи поважності причин пропуску строку для подання зустрічної позовної заяви.

Згідно з п.3 ч.2ст.49 ЦПК України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно із ч.7 ст.178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Як визначено ч.2 ст.187 ЦПК України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначається строк для подання відповідачем відзиву на позов.

Положеннями статті 193 ЦПК України визначено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Як убачається з матеріалів справи, копію ухвали про відкриття провадження відповідач отримав 01.05.2023 року.

16.05.2023 року до суду представником відповідача подано клопотання про продовження процесуального строку.

В подальшому, після неодноразових відкладень судових засідань, 02.10.2023 року представником відповідача подано ще одне клопотання про поновлення процесуальних строків для подання відзиву на позовну заяву, обґрунтовуючи це тим, що з огляду на довготривалі намагання сторін провести зустріч з метою досягнення домовленості щодо мирного врегулювання спору відповідач не реалізував своє право щодо подання відзиву на позовну заяву.

Зустрічний позов поданий до суду 01.07.2024 року.

В зустрічній позовній заяві відповідач посилається на поважність причин пропуску строку для подання відзиву до суду, не обґрунтовуючи поважності причин пропуску строку для подання зустрічної позовної заяви.

В апеляційній скарзі відповідач зазначав, що зважаючи на те, що судом першої інстанції було поновлено строк на подання відзиву на позов, це автоматично встановлює й новий строк на подання зустрічної позовної заяви.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими доводами та зазначає, що хоча законом передбачено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву, однак ці дії не є взаємопов`язані, тому у разі пропуску строку на подачу зустрічного позову, сторона має подавати окреме клопотання про поновлення строку для подачі зустрічного позову та обґрунтовувати поважність обставин, які перешкодили вчасно здійснити саме цю процесуальну дію.

Починаючи з 01.05.2023 року по 01.07.2024 року відповідачем жодного разу не ставилося питання про поновлення строку для подачі зустрічного позову, тому даний строк сплив 16.05.2023 року, тобто через 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Відповідно до ст.120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Статтею 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Апелянт в обґрунтування пропуску строку саме на подання відзиву на позовну заяву обґрунтовував тим, що з огляду на довготривалі намагання сторін провести зустріч з метою досягнення домовленості щодо мирного врегулювання спору відповідач не реалізував своє право щодо подання відзиву на позовну заяву.

Колегія суддів враховуючи вищевикладене, зазначає, що вказане обґрунтування не може вважатися таким, що поза його волею перешкоджало в можливості подання зустрічного позову.

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви відповідача.

- стосовно ухвали від 06 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні доказів:

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви відповідача про забезпечення доказів, зазначив, що підстав вважати, що такий доказ як оригінал боргової розписки від 05.04.2021 року може бути втрачений володільцем, або збирання і подання такого доказу стане згодом неможливим чи утрудненим, за обставин, наведених у заяві, не вбачається.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливими або утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Згідно вимог п.п. 4, 5 ч.1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, та обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Інститут забезпечення доказів передбачає вжиття судом невідкладних заходів фіксації до закріплення у визначеному процесуальним законом порядку фактичних даних, з метою використання їх як доказів при розгляді цивільної справи. Підставою таких заходів ЦПК України визначає неможливість надання такого доказу стороною або вірогідність його втрати.

Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення або потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №9901/845/18, та у постанові від 09.10.2019 у справі №9901/385/19.

З огляду на вищевказане процесуальними нормами чітко регламентовані підстави для забезпечення доказів. Такою підставою є ризик подальшої втрати доказу або ризик того, що збирання або подання відповідного доказу в подальшому стане неможливим. Вказана правова конструкція передбачає вчинення такої процесуальної дії в терміновому порядку для уникнення втрати в подальшому можливості отримання доказу за допомогою інших процесуальних процедур, в тому числі шляхом їх витребування.

Встановивши, що заяву подано без обґрунтування можливої втрати таких доказів в подальшому, суд першої інстанції відмовив у задоволені заяви сторони про забезпечення доказів до подання позовної заяви, з чим погоджується колегія суддів.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвал суду першої інстанції, відтак апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення доказів у справі залишити без змін.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року про відмову в поновленні строку для подачі зустрічного позову та залишення без розгляду зустрічної позовної заяви залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько