Справа № 126/2015/24
Провадження № 22-ц/801/999/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Рудь О. Г.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 -адвоката Рижавського Сергія Сергійовича

на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Рудя О.Г.,

у справі № 126/2015/24

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про стягнення аліментів, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася в районний суд з позовом ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в обґрунтування якого посилалась на те, що відповідач є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу із відповідачем, останній не надає матеріальну допомогу для дитини, яка проживає разом з нею і повністю знаходиться на її утриманні, хоча має таку можливість.

Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2025 року позов задоволено. Вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.08.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

24 березня 2025 року відповідач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Рижавського С.С., подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині розміру стягуваних аліментів та ухвалити у цій частині нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2025 року постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що у ОСОБА_1 відбулись зміни сімейного та матеріального стану, зокрема, на його утриманні перебувають двоє дітей від іншого шлюбу, а також батьки, які є особами з інвалідністю І та ІІ груп, яким він забезпечує необхідне лікування. Крім того, 09.09.2020 ним укладено з державною іпотечною установою договір фінансового лізингу.

Вказує, що сторони досягли згоди щодо розміру аліментів, які відповідач сплачує на користь позивача, а тому вважає, що суд при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів не з`ясував матеріальний та сімейний стан платника аліментів, зокрема щодо його погіршення чи покращення.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надійшов, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина 3 статті 360 ЦПК України.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 07 квітня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду, який вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше 30-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, що є менше 30- ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому колегією суддів вирішено, що справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.02.2018 у справі № 760/16322/17 шлюб сторін було розірвано.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 , батьком якої є та записаний в свідоцтві про народження дитини відповідач, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 .

Дочка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Позиція апеляційного суду

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач має змогу утримувати свою дитину, доказів про його хворобу чи наявність інших утриманців матеріали справи не містять.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина третя статті 182 СК України).

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи.

Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції, врахувавши вимоги статті 182 СК України, дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

У статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.

Однак, таке забезпечення є мінімальною гарантією утримання дитини, застосування якої можливе за певних об`єктивних обставин, підтверджених відповідними доказами.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, адвокат Рижавський С.С. вказував на те, що сторони досягли згоди щодо розміру аліментів і починаючи з 29.11.2017 відповідач сплачує на користь позивача 3 000 грн, а тому вважає, що їй необхідно було звертатись до суду із позовом про збільшення розміру аліментів, а не про їх стягнення. Водночас зазначає, що матеріальний стан відповідача змінився у сторону погіршення, а тому збільшення розміру аліментів не відповідає положенням ст. 192 СК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги виходячи з такого.

Так, законодавством України передбачено два способи стягнення аліментів на дітей: на підставі угоди про сплату аліментів (договір по утриманню дітей), або на підставі рішення суду. Аналогічно питання визначення місця проживання дитини може визначатися угодою між сторонами, або за відсутності такої угоди у судовому порядку.

Положення статті 189 СК України передбачають, що батьки дитини мають право укласти між собою договір про сплату аліментів на дитину, який укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами аліментного договору виступають батьки дитини, причому незалежно від того, перебувають вони у шлюбі між собою чи ні. Умови договору про сплату аліментів на дитину мають визначати розмір, строки, а також порядок виплати та підстави цільового використання аліментів і не можуть порушувати права дитини, які встановлені Сімейним кодексом України.

Водночас матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів, який би відповідав положенням статті 189 СК України.

За таких підстав спірні правовідносини регулюються нормами статті 182 СК України, що вірно враховано судом першої інстанції.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач долучив до апеляційної скарги нові докази нібито зміни його майнового та сімейного стану (в копіях), а саме: свідоцтво про шлюб від 06.02.2020 р з ОСОБА_5 , свідоцтво про народження дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (батьком записаний ОСОБА_7 ), свідоцтво про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( відповідач записаний батьком), звіт ГУНП у м. Києві про здійснені відрахування та виплати відповідача, довідку про доходи за період з березня по вересень 2024 року, договір фінансового лізингу від 09.09.2020 р., договір про компенсацію частини лізингових платежів від 09.09.2020 р. з додатком, пенсійні посвідчення батьків та медичну довідку.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як встановлено матеріалами справи ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 15 серпня 2024 року відкрито провадження у справі.

Після відкриття судом першої інстанції провадження у справі відповідачем подавались заява та клопотання про відкладення розгляду справи від 13.09.2024 та від 07.01.2025, що свідчить про обізнаність відповідача щодо наявного у суді позову і наявність реальної можливості подати заяву по суті справи з необхідними доказами.

При цьому відповідач не скористався правом подання відзиву на позовну заяву, виклавши свої доводи та обґрунтування щодо заявлених вимог.

Так, згідно із вимогами статті 83 ЦПК України, відповідач, повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини 5 статті 178 ЦПК України до відзиву додаються, зокрема, докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування сторони відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів суду першої інстанції у спростування позову позивача у цій справі.

Відтак, колегія суддів не приймає зазначені вище документи як докази по справі, оскільки такі документи разом із відзивом на позовну заяву до суду першої інстанції відповідачем не подавались, а відтак не були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції. Докази неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у матеріалах справи відсутні.

Надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів у розмірі частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття з яким погоджується апеляційний суд,

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що спільна дитина сторін проживає разом із мамою і, безумовно, позивач несе більші витрати на дитину, ніж той із батьків, із ким дитина не проживає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановленого розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який судом першої інстанції визначено правильно, з урахуванням усіх обставин, та доказів, які мають значення для справи, та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Прохання відповідача скасувати рішення суду про стягнення аліментів і взагалі відмовити в задоволенні позову, тобто залишити дитину без засобів для існування суперечить не лише закону, а й моральним засадам суспільства, порушує найвищі інтереси дитини.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 -адвоката Рижавського Сергія Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2025 року, без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І.М. Стадник

Судді: Ю.Б.Войтко

М.В. Матківська