Справа № 932/4080/22
Провадження № 2/932/1706/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Рибалці В.І.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ :

У липні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 , у якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 10 березня 2022 року у розмірі 2194200,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10.03.2022 року між сторонами був укладений договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 412, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., відповідно до умов якого відповідачу були надані у позику грошові кошти у розмірі 1 739 262 грн., що за курсом НБУ становить еквівалент 60000 дол. США, строком до 20 березня 2022 р. включно.

Факт отримання відповідачем грошових коштів у позику підтверджується розпискою від 25.02.2022 р.

Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконував, надані у позику грошові кошти не повернув. У зв`язку з тим, що в установлений строк позика повернута не була, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, але грошові виплати за договором не здійснює, на телефонні дзвінки не відповідає, уникає зустрічі.

12.04.2022 року позивачем було направлено вимогу до відповідача про повернення коштів, однак відповіді на неї від ОСОБА_4 не надійшло.

Станом на 26.07.2022 року заборгованість відповідача за договором позики становить 2194200,00 грн.. Оскільки в досудовому порядку вирішити питання про повернення коштів не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовчий розгляд справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2023 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики від 10.03.2022 р. у розмірі 2194200 (два мільйони сто дев`яносто чотири тисячі двісті) грн. 00 коп. та судовий збір.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2025 року заочне рішення від 09.02.2023 року було скасовано та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.08.2024 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2025 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним залишено без розгляду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем було подано відзив на позов, у якому зазначає, що відповідач заперечує факт отримання коштів від ОСОБА_3 та вона ніколи не бачила ОСОБА_5 . Відносно ОСОБА_3 відкрито 9 виконавчих проваджень, що ставить під сумнів наявність в нього значної суми коштів. Копія розписки не містить обов`язку ОСОБА_4 щодо повернення коштів. В договорі позики відсутні будь-які посилання на розписку.

Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову. Зазначила, що відповідач не отримувала кошти у позику від позивача. Зауважила, що розписку було написано на наступний день після початку повномаштабного вторгнення, що суперечить здоровому глузду, розписка написана за 11 днів до укладення договору позики, у договорі позики не зазначено яким чином та коли відповідач отримала кошти, та звернула увагу на невідповідність сум зазначених у доларах США та гривні.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.03.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., зареєстровий в реєстрі з № 412, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 1739262 грн. 00 коп., що є еквівалентом суми 60000 доларів США за середнім курсом продажу долара США приватним особам комерційними банками міста Дніпра.

Відповідно до п. 2 Договору позики грошові кошти, що с предметом цього договору були передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання договору.

Згідно п.3 Договору позики позичальник зобов?язаний повернути отримані грошові кошти в розмірі 1739262,00 грн., що є еквівалентом суми 60000,00 доларів США за середнім курсом не пізніше 20 березня 2022 року. У разі зміни курсу Позичальник зобов?язаний повернути грошові кошти у сумі, що є еквівалентом суми 60000 (шістдесят тисяч) доларів США за середнім курсом продажу долара США.

ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі, надав відповідачу ОСОБА_4 у позику грошові кошти у розмірі 1739262 грн. 00 коп., про що останньою було написано розписку від 25.02.2022 р.

Згідно вказаної розписки ОСОБА_4 одержала від ОСОБА_3 у борг грошову суму у розмірі 60000,00 доларів США

12.04.2022 року за допомогою поштового зв?язку на адресу ОСОБА_4 була направлена письмова вимога (накладна 247), в якій відповідачці пропонувалось з?явитися до приміщення приватного нотаріуса о 14 год. 00 хв. 22.04.2022 року для повернення отриманих у борг грошових коштів. У зазначений час та дату відповідачка не з?явилась та, відповідно, борг не повернула.

Згідно із розрахунком заборгованості за договором позики, станом на 26.07.2022 року заборгованість відповідача становить 2194200,00 грн., з яких 1739262 грн. - сума основної заборгованості; 454 938 грн. різниця за курсом НБУ.

Статтею 525 ЦК України визначено, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

У Постанові ВП ВС від 7 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц зазначено, що частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 2 ст.533 ЦК передбачено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи те, що сторони договору позики не визначили у договорі порядок визначення курсу іноземної валюти, в розумінні ч.2 ст.533 ЦПК, пославшись лише на середній курс продажу долару, а позичальник отримав грошові кошти у сумі 1739262 грн. 00 коп., що було еквівалентом суми 60 000 доларів США 00 центів за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками міста Дніпра, тому суд вважає правильним застосувати у спірних правовідносинах офіційний курс продажу валюти, визначений НБУ.

Станом на момент звернення до суду курс продажу валюти становив 36,57 грн. за 1 долар США, таким чином сума боргу складає 60000 доларів США х 36,57 =2194200 грн.

Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 2194200,00 грн.

Посилання відповідача на те, що грощі вона не отримувала, а розписка булла написана під примусом не беруться судом до уваги, оскільки, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 року у справі № 947/29816/19).

Відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що кошти за договором нею не отримувались, а договір та розписку було підписано під примусом.

Натомість, у договорі позики 10.03.2022 року зазначено, що кошти передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Факт отримання відповідачем коштів також підтверджується розпискою.

Посилання відповідача на те, що розписка написана 25.02.2022 року, а договір позики підписано 10.03.2022 року не спростовує факту отримання коштів у позику. Окрім цього враховуючи, що й у розписці, й у договорі позики зазначено суму 60000,00 доларів США, вказані докази узгоджуються між собою.

При цьому, судом враховано, що відповідачем не заперечується факт написання розписки та укладення договору позики.

Решта доводів та заперечень відповідача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12405,00 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) суму заборгованості за договором позики від 10.03.2022 р. у розмірі 2194200 (два мільйони сто дев`яносто чотири тисячі двісті) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 12405,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Куцевол