Провадження №2/760/833/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Зеленчука М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

20.09.2021 до Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним, у якій позивач просить:

- визнати недійсним іпотечний договір №2107/ФКВ-07 від 05.12.2007, укладений з ПАТ «Український промисловий банк», внаслідок порушень вимог Закону під час укладання та виконання;

- вважати припиненими виконання зобов`язань, що випливає із кредитного договору №2107/ФКВ-07, укладеного 05.12.2007 між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк», із моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, 05.12.2007 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2107/ФКВ-07, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 140 000 доларів США строком на 180 місяців до 04 грудня 2022 року, під придбання нерухомості із процентною ставкою за користування кредитом - 14,5% річних.

У забезпечення виконання кредитного зобов`язання по договору №2107/ФКВ-07, між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , укладено іпотечний договір №2107/Zфквіп-07, за умовами якого позичальник МАЙНОВИЙ ПОРУЧИТЕЛЬ ОСОБА_2 , передав в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,30 кв.м., жилою площею 40,80 кв.м., вартістю на момент передання в іпотеку 1 025 150 грн.

Тобто сторони по справі, укладаючи кредитний договір №2107/ФКВ-07 від 05.12.2007 року та іпотечний договір №2107/Zфквіп-07 від 05.12.2007, керувалися вимогами та обставинами Закону України «Про іпотеку».

У 2021 році позивач дізнався, що ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за його кредитним та іпотечним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО».

При цьому, жодного повідомлення про відступлення права вимоги позивач не отримував, лише згодом на його запит було повідомлено про відступлення прав вимоги на користь Фінансової компанії.

Позивач посилається на те, що всупереч вимогам пункту 3 статті 18 Закону України «Про іпотеку», під час укладання договору іпотеки, в пункті 1.1 Договору іпотеки №2107/Zфквіп-07 від 05.12.2007, в описі виконаня основного забовязання не вказано строк його виконання. Одночасно у вищевказаному договорі іпотеки не вказано строк дії договору іпотеки, тобто позивач вважає, що порушено ст. 18 закону України «Про іпотеку».

З огляду на викладене, позивач вважає, що його права було порушено, в зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

21.09.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Усатовій І.А.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.09.2021, відкрито спрощене позовне провадження та вирішено розгляд справи здійснювати у відкритому судовому засіданні без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 24.09.2021 у задоволені заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

Відповідачу надано строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив.

Відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 05.12.2007 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2107/ФКВ-07, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 140 000 доларів США строком на 180 місяців до 04 грудня 2022 року, під придбання нерухомості із процентною ставкою за користування кредитом - 14,5% річних (п. 1 Кредитного договору).

У забезпечення виконання кредитного зобов`язання по договору №2107/ФКВ-07, між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , який виступає майновим поручителем ОСОБА_1 , укладено іпотечний договір №2107/Zфквіп-07.

Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору, іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя за Кредитним договором №2107/ФКВ-07 від 05.12.2007, а також будь-якими змінами та доповненнями до нього, в тому числі стосовно зміни процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту тощо, укладеним між Іпотекодержателем і ОСОБА_1 , за умовами якого останній зобов`язаний Іпотекодержателю до 04.12.2022 повернути кредит у розмірі 140 000 доларів США 00 центів, сплатити проценти за користування ним у розмірі 14,5 % річних та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором.

Іпотекою за цим Договором також забезпечуються вимоги Іпотекодержателя щодо відшкодування:

- штрафних санкцій, передбачених цим Договором;

- витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за Основним зобов`язанням і зверненням стягнення на Предмет іпотеки;

- витрат на утримання і збереження Предмета іпотеки;

- витрат на страхування Предмета іпотеки;

- збитків, завданих порушенням Основного зобов`язання чи умов цього Договору.

Згідно п. 1.2 Іпотечного договору, предметом іпотеки є трьохкімнатна квартира за номером АДРЕСА_1 , загальною площею 71,30 кв.м., жилою площею 40,80 кв.м.

Встановлено, що 20.07.2020 між Публічним акціонерним товариством «ДЕЛЬТА БАНК», як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО», як новим кредитором, було укладено договір № 2290/К про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор у відповідності до вимог ст. 512 ЦК України передав свої права шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор прийняв всі права вимоги і став новим кредитором, зокрема за кредитним договором №2107/ФКВ-07 від 05.12.2007 та іпотечним договором №2107/Zфквіп-07 від 05.12.2007, що підтверджується реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (Додаток №1 до договору № 2290/К про відступлення прав вимоги від 20.07.2020).

Отже, ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» було відступлено право вимоги по всім зобов`язанням, пов`язаних з кредитним договором №2107/ФКВ-07 від 05.12.2007 року та його забезпеченнями ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО».

Звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним, позивач просить:

- визнати недійсним іпотечний договір №2107/Zфквіп-07 від 05.12.2007, укладений з ПАТ «Український промисловий банк», внаслідок порушень вимог Закону під час укладання та виконання;

- вважати припиненими виконання зобов`язань, що випливає із кредитного договору №2107/ФКВ-07, укладеного 05.12.2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк», із моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Як передбачено у ч.ч. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ "Про іпотеку") встановлено, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 посилається на те, що іпотечний договір №2107/Zфквіп-07 від 05.12.2007, укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 є недійсним, оскільки в договорі іпотеки не вказано строк дії договору іпотеки та в описі виконання основного зобов`язання не вказано його виконання.

Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення суми, на яку має бути застрахований предмет іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з кредитного договору № 2107/ФКВ-07 від 05.12.2007 укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 в п. 1.3 вказано дату повернення кредиту - 04.12.2022, так і в іпотечному договорі №2107/Zфквіп-07 від 05.12.2007 укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 , який виступає майновим поручителем ОСОБА_1 в п. 1.1 вказано дату повернення кредиту - 04.12.2022., тобто, що і в кредитному договорі, що і в іпотечному договорі вказано строк дії виконання договору.

Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу ст. ст. 12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем в свою чергу не надно обґрунтувань, належних та допустимих доказів на підтвердження підстав і можливості визнання іпотечного договору недійсним, а також доказів щодо порушення його прав та інтересів відповідачем.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним іпотечного договору з мотивів, наведених стороною позивача.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що під час розгляду справи судом не встановлено правових підстав для визнання недійсним іпотечного договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

При цьому, позивач також просить вважати припиненими виконання зобов`язань, що випливає із кредитного договору №2107/ФКВ-07, укладеного 05.12.2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк», із моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Разом з тим, жодних підстав для визнання кредитного договору припиненим не наводить.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України).

Законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання.

Суд звертає увагу на те, що свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконано.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 6, 11, 15, 16, 203, 204, 215, 512, 514, 516, 572, 575, 598, 599, 626 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» про визнання іпотечного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.