ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4088/25Головуючий у 1-й інстанції Якімець Т.І.
Провадження № 22-ц/817/467/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Гичко К.С.

представник апелянта Янчишина В.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/4088/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2025 року (постановлену суддею Якімець Т.І., повний текст якого складено 28 лютого 2025 року) про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу БАДЕР Лілії Володимирівни про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_4 (далі позивач, апелянт), в інтересах якого діяв адвокат Янчишин Володимир Йосифович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі відповідачка 1), ОСОБА_6 (далі відповідач 2), приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Лілії Володимирівни (далі відповідач 3) про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна.

Одночасно з позовом ОСОБА_4 подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна, а саме:

- частки квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_5 ;

- частки квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_7 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року (справа №607/81/20), яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, визнано недійсним розпорядження органу приватизації за №47542 від 21 травня 2018 року, виданого міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 . Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , результати яких оформлено протоколом №454113 проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота: 392289. Припинено речове право спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року, справа № 607/24183/23, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, визнано недійсним та скасовано свідоцтво, яке видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер Лілією Володимирівною 27 грудня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за № 1607, про те, що ОСОБА_5 належить на праві власності майно, що складається з частки трикімнатної квартири, загальною площею 81.0 кв.м., житловою площею 49.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50518932 від 27 грудня 2019 року, яке прийняте приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер Лілією Володимирівною про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права приватної спільної часткової власності на частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Сторона позивача посилається на те, що на виконання вказаних судових рішень позивач звернувся до державного реєстратора та 11 лютого 2025 року отримав рішення про відмову в проведені реєстраційних дій № 77174429, у якому зазначено: «Відповідно до відомостей державного реєстру прав на нерухоме майно 15 жовтня 2024 року права власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі посвідченого 30 вересня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. за № 1365».

Таким чином, позивач не може виконати рішення суду, якими скасовано право власності на спірну квартиру і тим самим відновити своє порушене право. Вказує, що якщо власники квартири ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) відчужать квартиру чи свою частку у праві власності на квартиру, це може завдати шкоди третім особам, які не будуть знати про цей судовий спір, предметом якого є правомірність у приватизації квартири і подальше набуття права власності на квартиру. Потенційний набувач квартири зможе ставити в подальшому питання про добросовісність набуття квартири. Крім того, відповідачі з метою уникнення виконання судового рішення вже один раз відчужили частку в квартирі, що унеможливило виконання судових рішень. Більше того, зробили це під час дії забезпечення позову. Вказаними ризиками позивач та його представник обґрунтовують необхідність забезпечення позову, адже, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, а також поновлення порушення прав та інтересів, за захистом яких ОСОБА_4 звернувся до суду.

Крім того, застосування заборони відчуження квартири відповідача не завдасть збитків власникам квартири та не позбавить їх можливості нею користуватися, однак, гарантуватиме виконання рішення суду.

У зв`язку з наведеним сторона позивача просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження нерухомого майна.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2025 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження нерухомого майна, а саме:

- частки трикімнатної квартири, загальною площею 81.0 кв.м., житловою площею 49.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_5 , яке зареєстровано 15 жовтня 2024 року право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 на підставі договору дарування, серія та номер: 1365, виданий 30 вересня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Лілією Володимирівною (номер запису про право власності № 57172566).

У задоволенні решти заяви про забезпечення позову, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Самуляк Михайло Юрійович, подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у разі, якщо власники квартири ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відчужать квартиру чи свою частку у праві власності на квартиру, це може завдати шкоди третім особам, які не будуть знати про цей судовий спір, предметом якого є правомірність у приватизації квартири і подальше набуття права власності на квартиру. Потенційний набувач квартири зможе в подальшому ставити під сумнів добросовісність набуття квартири.

На думку сторони апелянта, вищенаведені ризики обґрунтовують необхідність забезпечення позову, адже невжиття таких заходів можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, а також поновлення порушених моїх прав та інтересів, за захистом яких ОСОБА_4 звернувся до суду.

У зв`язку з викладеним просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2025 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Янчишин Володимир Йосифович апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в них.

Інші учасники в судове засідання не зв`явилися, однак належним чином були повідомленні про дату час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретнім заходом до забезпечення позову і можливім предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18.

Отже, суди при вирішенні питання щодо забезпечення позову мають здійснювати належну оцінку доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За змістом ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 522/3471/20.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що предметом позову в даній справі є вимога про визнання недійсним договору дарування серія та номер: 1365, виданого 30 вересня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Лілією Володимирівною, на підставі якого зареєстровано частки трикімнатної квартири, загальною площею 81.0 кв.м., житловою площею 49.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яка зареєстрована за ОСОБА_5 (номер запису про право власності № 57172566).

У даній справі позивач припускає, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може ускладнити виконання можливого рішення суду про задоволення його позовних вимог, а тому просив суд про накладення заборони відчуження нерухомого майна, а саме:

- частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_5 ;

- частки квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_7 .

На думку колегії суддів, такі заходи забезпечення позову не відповідають змісту порушеного, на думку позивача, права та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі, тобто не відповідають обсягу позовних вимог ОСОБА_4 .

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, частково відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, дійшов правильного висновку, що суд не вправі накладати заборону на відчуження нерухомого майна, а саме:

- частки трикімнатної квартири, загальною площею 81.0 кв.м., житловою площею 49.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яка зареєстрована за ОСОБА_5 (номер запису про право власності №26395329);

- частки трикімнатної квартири, загальною площею 81.0 кв.м., житловою площею 49.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яка зареєстрована за ОСОБА_5 (номер запису про право власності №34916235;

- частки вказаної квартири, яка належить ОСОБА_7 (номер запису про право власності №26395450),

оскільки таке майно не перебуває та не належить відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві власності відповідно до судових рішень у справі №607/81/20, № 607/24183/23, та не є предметом спору у даній справі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 805/5043/15-а.

З огляду на викладене, місцевий суд правильно частково відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову щодо заборони відчуження нерухомого майна, яке не є предметом позову в даній справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є аналогічними викладеним у заяві про забезпечення позову, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2025 року в оскаржуваній частині є законною та обґрунтованою.

Питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки не вирішено спір по суті.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 22 квітня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома