Справа № 703/1899/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження

21 квітня 2025 року м. Сміла

Суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Волосовський В.В., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС НАВІГПТОР», Національний банк України, завідувач Першої Черкаської нотаріальної контори Шалденко Л.В., про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

08 квітня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Примак В.А., про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявник просить встановити факт припинення іпотеки укладеної на підставі кредитного договору від 14 березня 1997 року укладеного між ним та Банком "Україна" та скасувати заборону відчуження житлової квартири АДРЕСА_1 , реєстровий номер обтяження 5010921 від 24.05.2007 року.

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Волосовському В.В.

Вивчивши зміст поданої заяви з доданими до неї документами, суд приходить до таких висновків.

Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом частин першої-другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Також слід зазначити, що пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, процесуальний закон передбачає умови, за яких у окремому провадженні можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, зокрема: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення; встановлення факту не пов`язано із вирішенням спору про право.

Системне тлумачення сказаних норм свідчить про те, що не підлягають розгляду в судовому порядку заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо законом визначено інший порядок їх встановлення.

В поданій до суду заяві ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт припинення договору іпотеки укладеного на підставі кредитного договору від 14 березня 1997 року між ним та Банком "Україна" та просить скасувати заборону відчуження житлової квартири АДРЕСА_1 , реєстровий номер обтяження 5010921 від 24.05.2007 року.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 14 березня 1997 року ОСОБА_1 у Смілянському відділенні банку «Україна» був укладений кредитний договір та на підставі даного договору було укладено договір іпотеки на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Заявник маючи намір розпорядитись своїм майном, звернувся 06 червня 2024 року до Виконавчого комітету Смілянської міської ради та довідався, що 24 травня 2007 року за № 5010921 державним нотаріусом Першої Черкаської нотаріальної контори на підставі повідомлення банку «Україна» накладено заборону на відчуження на все майно належне ОСОБА_1 .

Водночас, заявник вказує, що на час внесення відомостей до держреєстру про обтяження, означений кредитний договір було погашено, а обтяжувача - банк «Україна» було ліквідовано. Так, станом на 25.07.2024 Державний реєстр банків не містить відомостей про реєстрацію Національним банком України банку, який став правонаступником Банку "Україна".

В позасудовому порядку заявнику не вдалося захистити свої законні права та інтереси та зняти заборону відчуження з належної йому квартири, відтак, єдиним способом відновити своє порушене право вважає звернення до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з заявою про встановлення факту припинення іпотеки та внесення відомостей в реєстр заборон на відчуження нерухомого майна про відсутність таких заборон.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин заявник просив врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20 (провадження № 61-11106св21), відповідно до якої зроблено висновок, що можуть існувати випадки, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Касаційний суд констатував, що в ЦК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Подібною нормою є абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, то фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України). Тому Касаційний Суд констатував, що коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

Водночас із доданих до заяви документів, а саме з повідомлення Національного банку України за №14-0004/56717 від 26 липня 2024 року вбачається, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 29.06.2001 № 249 "Про відкликання ліцензії на здійснення банківських операцій та ліквідацію Акціонерного комерційного агропромислового банку "Україна" Національний банк України відкликав з 16.07.2001 банківські ліцензії та запровадив процедуру ліквідації Банку "Україна". Згідно з вимогами пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідаційна процедура Банку "Україна" здійснювалась на підставі та відповідно до вимог законодавства України, що діяло до набрання чинності цим законом, зокрема, Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, що діяла до 22.09.2012) та Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 № 369(що була чинною на час ліквідації Банку). Комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків було прийнято рішення № 93 від 18.02.2009 року "Про затвердження ліквідаційного балансу, ухвалення звіту ліквідатора та завершення ліквідаційної процедури Акціонерного комерційного агропромислового банку "Україна". 13.04.2009 року Комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків прийнято рішення № 167 «Про виключення акціонерного

комерційного агропромислового банку «Україна» з Державного реєстру банків». Відповідно до статті 98 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку вважалась завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Державного реєстру банків після ухвалення звіту ліквідатора. Станом на 25.07.2024 року Державний реєстр банків не містить відомостей про реєстрацію Національним банком України банку, який став правонаступником Банку «Україна». Активи Банку «Україна», які не були продані під час процедури його ліквідації, передані на підставі Договору про передавання в управління непроданих активів від 26.02.2021 № 102891 (далі Договір) в управління товариству з обмеженою відповідальністю «ЛЕКСНАВІГАТОР» (далі Управитель). Повідомлено також, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 перед Банком «Україна» відсутня у переліку непроданих активів Банку «Україна», переданих в управління Управителю на підставі Договору. В описах архівних справ Банку «Україна» кредитна справа (кредитний договір застави та інші документи/листування) ОСОБА_1 не значиться та на архівне зберігання до Національного банку України ліквідатором Банку "Україна" не передавалася. У документах архівного Фонду Банку «Україна», а саме: в додатку "Акт прийому-передачі кредитної заборгованості фізичних осіб, кредитних справ та звітів про оцінку» до Звіту ліквідатора Банку «Україна» про проведену роботу за період з 17.07.2001 року по 26.12.2008 року інформація щодо кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед Банком "Україна - відсутня.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20) вказав, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Як роз`яснено в пункті першому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, що в свою чергу передбачає встановлення наявності інших спадкоємців на вказане спадкове майно, у зв`язку з чим встановлення такого факту не може здійснюватися в порядку окремого провадження.

Ураховуючи наведене, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявнику слід відмовити у відкритті провадження за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, поданої в порядку окремого провадження, оскільки встановлення такого факту впливає на права та обов`язки товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕКСНАВІГАТОР», якому на підставі Договору про передавання в управління непроданих активів від 26.02.2021 № 102891 були передані в управління активи Банку «Україна», які не були продані під час процедури його ліквідації, (далі Договір), відтак встановлення даного факту породжує спір про право, а тому саме виникнення такого права передбачає спір який має бути розглянутий в порядку позовного провадження, у зв`язку з вищенаведеним в даному випадку вбачається спір про право, що свою чергу виключає розгляд вказаної заяви в порядку окремого провадження.

Крім того, суд роз`яснює заявнику його право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Керуючись пунктом першим Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», статтями 260, 293, 315, 353, 354 ЦПК України,

постановив:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС НАВІГПТОР», Національний банк України, завідувач Першої Черкаської нотаріальної контори Шалденко Л.В., про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: В.В. Волосовський