ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7679/23 Номер провадження 22-ц/814/557/25Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на 1/2 частину квартири,-

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину квартири посилаючись на те, що на прохання відповідача, 18 липня 2001 року вона зареєструвала з ним шлюб, оскільки останньому необхідно було отримати посвідку для постійного проживання в Україні. Сторони однією сім`єю не проживали, сімейних відносин не мали, останній був тимчасово зареєстрований, як громадянин Грузії за адресою проживання позивача: АДРЕСА_1 . 05.04.2002 року позивач за особисті кошти та кошти її батьків придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач у 2009 році виїхав з України, його місце знаходження позивачу невідоме. Відповідач не приймав участі у придбанні спірної квартири, будь-яких коштів не надавав, проте дана квартира в силу ст. 60 СК України вважається спільною сумісною власністю подружжя. 20 травня 2011 року за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави шлюб розірвано. Просила припинити право власності відповідача на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , так як вона не є спільною сумісною власністю, а є особистою приватною власністю позивача.

Заочним рішення Київського районного суду м. Полтава від 18 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 було відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2024 року та постановити нове рішення, яким припинити право власності за ОСОБА_2 на частини квартири АДРЕСА_3 , так як вона не є спільною сумісною власністю.

Обґрунтовуючи свою позицію скаржник посилається на те, що вважає це рішення суду є неправомірним, оскільки були допущені порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, а також має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Акцентує увагу, що після реєстрації шлюбу я через декілька місяців купила квартиру, за такий короткий час якби проживала з відповідачем, то не могла заробити кошти, яких достатньо було б для купівлі квартири. Стверджує, що доказами того, що відповідач не вкладав свої кошти в цю квартиру є те, що він не проживає в Україні більше 20 років і ніколи не претендував на вказану квартиру.

Відзив на адресу Полтавського апеляційного суду не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній представник позивача, інші особи, які брали участь в розгляді справи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом вірно встановлено, що 18 липня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

Згідно договору купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року, який посвідчений Першою Полтавською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_3 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу позовні вимоги задоволено. Шлюб зареєстрований 18 липня 2001 року актовий запис № 678 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в Полтавському міському відділі реєстрації актів громадського стану розірвано.

У позовній заяві про розірвання шлюбу, позивач зазначала , що шлюбні стосунки з відповідачем припинені з весни 2009 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними доказами, що придбала спірну квартиру за кошти належній їй на праві особистої приватної власності, крім того в договорі купівлі-продажу квартири від 05 квітня 2002 року відсутні будь-які застереження про те, що спірна квартира набута за особисті кошти позивача. Крім того, позивачем не дотримано вимог передбачених ст.ст.346, 365 ЦК України.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями частини першої статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 365ЦК України право особина частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2)річ є неподільною; 3)спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, сформованій у постановах від 18.07.2019 №210/2236/15-ц, від 23.11.2016 №357/11232/14-ц, від 15.07.2016 №6-1599ц16, від 02.07.2014 №6-68цс14.

Із огляду на викладені норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, районний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено щодо у неї наявності особистих коштів на час придбання даної квартири, передачі коштів від третіх осіб, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Крім того колегія судді зазначає, що в договорі купівлі продажу квартири від 05 квітня 2002 року відсутні відомості, що вище зазначене кватира була куплена за особисті кошти чи передані кошти від третіх осіб, які належать ОСОБА_1 .

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду, оскільки неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі позиції висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

Великою Палатою Верховного Суду звернуто увагу, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, фактично зводяться до заперечень висновків районного суду, переоцінки доказів та довільного трактування норм права на власну користь.

Разом із цим апеляційний суд приймає до уваги, що право мирно володіти своїм майном гарантовано ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за змістом якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтується на доказах, а тому є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 квітня 2025 року.

Головуючий суддя : ____________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ Т.В. Одринська _________________ В.П. Пікуль