Номер провадження: 22-ц/813/3984/25
Справа № 515/352/24
Головуючий у першій інстанції Рязанова К.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без участі учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Даніліної Наталі Сергіївни на заочне рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Рязанової К.Ю., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

06.03.2024 року ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 36.131.0119.ФО_К від 17.01.2019 року у розмірі 61912,08 грн.

Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що 17.01.2019 року між АТ «Юнекс Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 36.131.0119.ФО_К, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 29 999,00 грн., строком до 17.01.2022 року.

Посилаючись на те, що відповідачка не виконує умови кредитного договору, у останньої станом на 31.03.2021 року виникла заборгованість у розмірі 61 912,08 грн., з яких: 9 281,32 грн. заборгованість за тілом кредиту, 15 842,68 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту, 97,55 грн. проценти; 4 902,12 грн. прострочені проценти за кредитом; 1 046,97 грн. комісія за обслуговування кредиту; 26 166,78 грн. прострочена комісія за обслуговування кредиту; 4 754,66 грн. штрафи, пеня.

Заочним рішенням Саратського районного суду Одеської області від 22.10.2024 року позов ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 36.131.0119.ФО_К від 17.01.2019 року станом на 31.03.2021 року в розмірі 61 912,08 грн., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.(а.с.100-102).

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 19.12.2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 22.10.2024 року було залишено без задоволення (а.с.145-146).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Даніліна Н.С. ставить питання про скасування заочного рішення Саратського районного суду Одеської області від 22.10.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.157-160).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» просить оскаржуване рішення залишити змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.213-217).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 21.04.2025 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Крім того, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Також слід зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а саме: 21.04.2025 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2025 року (а.с.208-209), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.210-212).

Також слід зазначити, що в період з 14.04 по 18.04.2025 року суддя Комлева О.С. перебувала на навчанні в Національній школі суддів України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі та стягуючи заборгованість за кредитним договором, у тому числі пеню та штраф, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених вимог в цій частині (а.с.100-102).

Однак, колегія суддів не погоджується висновками суду першої інстанції в цій частині, з огляду на наступне.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17.01.2019 року між АТ «Юнекс Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №36.131.0119.ФО_К, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 29 999,00 грн.

Крім того, зазначений кредитний договір передбачає сплату процентів за користування кредитом у розмірі 12 % річних, комісію за надання кредиту та комісію за обслуговування кредиту щомісячно у розмірі 3,48% від суми кредиту. Також договір передбачає штрафні санкції у разі порушення позичальником умов кредитного договору (а.с.10-12).

Заявник апеляційної скарги зазначив, що позивачем не було доведено факту отримання позичальником кредитних коштів.

Так, на підтвердження своїх вимог позивачем, зокрема, було надано витяг з Реєстру прав вимоги, виписку по особовому рахунку кредитора, які відповідають вимогам належних і

допустимих доказів.

Крім того, у виписці по особовому рахунку кредитора міститься інформація, що 17.01.2019 року з особового (кредитового) рахунку АТ «Юнекс Банк», № НОМЕР_1 відображено операцію з видачі кредитних коштів у сумі - 29 999,00 грн., за номером документу, що підтверджує операцію 4792 і ця сума була зарахована на особистий (поточний) рахунок № НОМЕР_2 , який відкритий на ім`я ОСОБА_2 з призначенням платежу «Видача кредиту ОСОБА_2 по кредитному договору № 36.131.0119.ФО_К від 17.01.2019 року».

Таким чином, враховуючи, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів за користування кредитними коштами було надано належні та допустимі докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

В апеляційній скарзі представник апелянта зазначає, що договір факторингу, укладений між АТ «Юнекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС», не відповідає вимогам діючого законодавства.

Відповідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

31.03.2021 року між АТ «Юнекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» було укладено договір факторингу №31/03-2021, відповідно до якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлися боржниками, в тому числі і до ОСОБА_1 за кредитним договором №36.131.0119.ФО_К від 17.01.2019 року.

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору визначено, що в порядку та на умовах, визначених у цьому Договору, Фактор зобов`язується за плату передати (сплатити) Клієнту Суму Фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові Права Вимоги за укладеними Кредитними договорами в обсязі і на умовах, що існують на дату відступлення права вимоги.

Права грошової вимоги вважаються відступленими Фактору в день підписання Акту прийому-передачі Прав Вимоги за умови отримання клієнтом Суми фінансування. Після переходу прав вимоги до Фактора, останні стає кредитором по відношенню до Боржників та набуває відповідного права вимоги у розмірі зазначеному в Реєстрі прав вимоги.

Додатком № 2 до договору факторингу № 31/03-2021 від 31.03.2021 р. є Акт прийому передачі Прав вимоги, який підписаний між сторонами договору факторингу 31.03.3021 року.

Пунктом 3.1. договору факторингу встановлено, що сторони засвідчують, що грошові кошти, які становлять суму фінансування, перераховані Фактором в безготівковій формі на рахунок Клієнта в повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором шляхом їх безготівкового зарахування в сумі 4 850 000,00 грн.

ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» до позовної заяви було додано платіжне доручення № 63 від 31.03.2021 року, відповідно до якого ТОВ «ФК «ОМЕГА ФІНАНС» здійснено на користь АТ «ЮНЕКС БАНК» оплату згідно договору факторингу № 31/03-2021 від 03.03.2021 року на суму 4 850 000,00 грн.

Відтак, твердження апелянта про невиконання умов договору факторингу є безпідставним, адже оплата послуг факторингу Клієнтом (АТ «ЮНЕКС БАНК») на рахунок Фактора - ТОВ «ФК «ОМЕГА ФІНАНС») підтверджує виконання умов договору, що є підставою для переходу правових вимог до покупця за кредитним договором № 36.131.0119.ФО_К від 17.01.2019 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, заявник апеляційної скарги просить застосувати позовну давність до заявлених вимог (а.с.).

Позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з квітня 2017 року строк позовної давностіта на час спірних правовідносин не діяв.

Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з того, що 30.03.2020 Верховна Рада України прийняла Закон України від № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантин».

Тобто, Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності - на строк дії карантину, який, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, починається саме з 12.03.2020.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. Станом на дату розгляду цієї справи, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651, з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- СоV-2.

Враховуючи, що карантин в Україні діяв до 30.06.2023 року, то строк позовної давності на спірні правовідносини не розповсюджується, у тому числі і спеціальний строк позовної давності, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Оскільки, як вже зазначалось, 17.01.2019 року між АТ «Юнекс Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір строком дії до 17.01.2022 року та станом на 17.01.2022 року позичальник не повернула кредитні кошти та проценти за користування ними, то вона зобов`язана повернути Банку все кредитні кошти і відсотки за користування кредитними коштами.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача комісії, простроченої комісії, штрафу і пені у загальному розмірі 27 213,75 грн.

Так, згідно п.1.5.3 кредитного договору, позичальник мала сплатити позивачу щомісячно комісію у розмірі 3,49 % від суми кредиту, зазначено в п. 1.1 цього договору, яка включається до складу щомісячних ануїтетних платежів (а.с.10).

Крім того, згідно п. 4.1 цього договору, у разі порушення позичальником строків повернення кредиту та/або комісії за обслуговування та або/процентів та/або комісії, також встановлена відповідальність (а.с.11- зворот).

Разом з тим позивачем не було доведено належними і допустимими доказами, що він щомісячно надавав відповідачці послуги по управлінню кредитом (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) і щомісячний розмір таких послуг у вигляді комісії дійсно становив 3,49% від суми кредиту.

Між тим, послуги повинні надаватись реально, а не декларуватись.

Відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних потреб громадян регулюються, зокрема, Законом України «Про захист прав споживачів».

Положення Закону України «Про захист прав споживачів» від 19.05.1991 року з наступними змінами, у взаємозв`язку із положеннями ст. 42 ч.4 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником /споживачем/ за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп/2011).

Відповідно до п. п. 3.1, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 (далі-Правила), у кредитному договорі або додатку до нього банки повинні надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення. Банки також зобов`язанні в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтувати вартість супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Разом з тим, відповідно до п.3.6 Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банка за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє споживач з метою встановлення, зміни чи припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Держава має сприяти забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри у суспільстві.

Споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визнання особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп/2011).

Споживач може і не знати, що при оформленні кредитного договору він оформив з банком непотрібну йому послугу.

Тому держава повинна забезпечувати захист громадян, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.

За таких обставин, п. 1.5.3 та 4.1., в частині сплати позичальником штрафних санкцій за порушення строків сплати комісії за обслуговування кредитного договору № 36.131.0119.ФО_К від 17.01.2019 року в силу ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відмовляє у позові, в частині стягнення заборгованості по комісії, штрафу і пені у загальному розмірі 27 213,75 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Саратського районного суду Одеської області від 22.10.2024 року, в частині стягнення неустойки (пені, штрафу) та комісії скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у позові в цій частині.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За правилами ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на51,34%, з ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 865,49 грн. (3 633,60 грн. х 51,34% = 1 865,49).

Крім того, зважаючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, на 48,66%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 178,74 грн. (2 422,40 грн. х 48,66% = 1 178,74), а також судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 433,00 грн. (5 000,00 грн. х 48,66% = 2 433,00).

Таким чином, оскільки з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1 178,74 грн., а з ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 865,49 грн., то колегія суддів вважає за необхідне здійснити взаємозалік вказаних сум судового збору і стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судовий збір у загальній сумі 686,75 грн. (1 865,49 - 1 178,74 = 686,75).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Даніліної Наталі Сергіївни задовольнити.

Заочне рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» заборгованості за комісією за обслуговування кредиту, прострочену комісію за обслуговування кредиту, штрафу та пені у загальному розмірі 31 788,41 (тридцять одна тисяча сімсот вісімдесят вісім гривень 41 копійка), скасувати.

Ухвалити в цій частині постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту, прострочену комісію за обслуговування кредиту, штрафу і пені залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , судовий збір у загальному розмірі 686,75 грн. (шістсот вісімдесят шість гривень 75 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС», , витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 2 433,00 (дві тисячі чотириста тридцять три гривні 00 копійок).

В іншій частині заочне рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева