Справа № 522/6517/24
Провадження № 2/522/2058/25
14 квітня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Абухіна Р.Д.,
за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права іпотекодержателя,
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 26 серпня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір №05/08/2005/840-К/468, відповідно до умов якого, Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 230 000,00 доларів США. Того ж дня, 26 серпня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 05/08/2005/840-П/468.
Також, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 08 вересня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., за реєстр. № 2671. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно, а саме: чотирьох кімнатна квартира, загальною площею 227,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 помер, про що було видано відповідне свідоцтво.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на усе майно, що належало спадкодавцю, зокрема, й на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач вказує, що 19.02.2008 року на виконання вимог ст. 1281 ЦК України, кредитор та іпотекодержатель ВАТ комерційний банк «Надра» направило до Третьої Одеської державної нотаріальної контори вимогу №380 до спадкоємців померлого ОСОБА_4 .
31 липня 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/5924/17 визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/8 частин квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; припинено право власності ОСОБА_6 на 1/8 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з виплатою компенсації вартості частки у спільному майні в розмірі 74 947,40 гривень, що внесені на депозитний рахунок суду згідно з квитанцією від 31.07.2017 року № 0.0.818443612.1; визнано припиненою іпотеку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що виникла на підставі іпотечного договору, укладеного 08 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Трофімець В.В., зареєстрованого в реєстрі за №2671; встановлено, що рішення є підставою для скасування відповідної заборони на нерухоме майно №2367096 від 08.09.2005 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вчиненої на підставі іпотечного договору від 08 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Трофімець В.В., зареєстрованої в реєстрі за №244; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/8 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 23.05.2019 року по справі №522/5924/17 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року по справі №522/5924/17 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (як правонаступника ПАТ КБ «Надра») задоволено частково; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2019 в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання припиненою іпотеки квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення; у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання припиненою іпотеки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що виникла на підставі Іпотечного договору, укладеного 08 вересня 2005 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2671, відмовлено.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» відповідно до укладеного між ними Договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу І.В. Антиповою та зареєстрованим в реєстрі за № 125 від 24.04.2020 року.
19 вересня 2017 року спадкоємці позичальника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстр. №1503, за яким, вищезазначені особи передали у власність, а ОСОБА_7 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 227,8 кв.м.
Надалі, 27 вересня 2017 року ОСОБА_7 продав вищевказану квартиру ОСОБА_8 . Договір купівлі-продажу був посвідчений тим же приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстр. № 1558.
29 жовтня 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу іпотечної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., за реєстр. № 1555.
16 вересня 2020 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу іпотечної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., за реєстр. 5022.
Позивач вважає, що його права як іпотекодержателя були порушені, з огляду на що, останній звернувся до суду з даним позовом.
20.05.2024 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси прийнято до провадження та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права іпотекодержателя.
Ухвалою суду від 04 грудня 2024 року суд ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив проводити судове засідання без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та інших учасників справи та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, з таких підстав.
В ході судового розгляду судом встановлено, що 26 серпня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір №05/08/2005/840-К/468, відповідно до умов якого, Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 230 000,00 доларів США.
Цільовим призначення кредиту було: розрахунки за придбання Позичальником у власність житла квартири АДРЕСА_1 .
Того ж дня, 26 серпня 2005 року, з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору, між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 05/08/2005/840-П/468.
Також, 08 вересня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_4 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., за реєстр. № 2671.
Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно, а саме: чотирьох кімнатна квартира, загальною площею 227,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Пунктом. 6.3. Іпотечного договору встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання Зобов`язання за Кредитним договором.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 помер, про що було видано відповідне свідоцтво.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на усе майно, що належало спадкодавцю, зокрема, й на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, починаючи з 12 серпня 1978 року, зареєстрованому Куйбишевським районним ЗАГС Кокчетавської області Казахської СРСР. Від шлюбу вони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від інших стосунків Позичальник мав доньку ОСОБА_6 .
Судом встановлено, що 19.02.2008 року на виконання вимог ст. 1281 ЦК України, кредитор та іпотекодержатель ВАТ комерційний банк «Надра» направило до Третьої Одеської державної нотаріальної контори вимогу №380 до спадкоємців померлого ОСОБА_4 .
В березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання права власності, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частину іпотечної квартири.
В подальшому, ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ПАТ КБ «Надра» про визнання права власності, припинення права на частку у майні та припинення іпотеки, в якому просила визнати за нею право власності на 5/8 частин іпотечної квартири, припинити право власності ОСОБА_6 на 1/8 частини іпотечної квартири, визнати іпотеку квартири припиненою, скасувати записи про іпотеку та заборону.
Треті особи по справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заявили самостійні вимоги щодо предмета спору та просили визнати за кожним з них право власності на 1/8 частини іпотечної квартири.
31 липня 2017 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення по справі №522/5924/17, яким:
Позов ОСОБА_3 - задоволено частково;
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
Позов ОСОБА_2 - задоволено у повному обсязі;
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/8 частин квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
Припинено право власності ОСОБА_6 на 1/8 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з виплатою компенсації вартості частки у спільному майні в розмірі 74 947,40 гривень, що внесені на депозитний рахунок суду згідно з квитанцією від 31.07.2017 року № 0.0.818443612.1;
Визнано припиненою іпотеку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що виникла на підставі іпотечного договору, укладеного 08 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Трофімець В.В., зареєстрованого в реєстрі за №2671;
Встановлено, що рішення є підставою для скасування відповідної заборони на нерухоме майно №2367096 від 08.09.2005 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вчиненої на підставі іпотечного договору від 08 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Трофімець В.В., зареєстрованої в реєстрі за №244;
Позов третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - задоволено у повному обсязі;
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/8 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 23.05.2019 року по справі №522/5924/17 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року залишено без змін.
Надалі, 24.04.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу І.В. Антиповою та зареєстрованим в реєстрі за № 125.
За змістом пункту 138 Додатку 1 до Договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення права вимоги від 24.04.2020 року, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором № 05/08/2005/840-К/468 від 26.08.2005 року та іпотечним договором, посвідченим Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстр. №2671, від 08.09.2005, до ОСОБА_2 за договором поруки № 05/08/2005/840-П/468 від 26.08.2005, до ТОВ «Істран» за договором поруки № 05/08/2005/840-П/468-2 від 26.08.2005.
Судом встановлено, що ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 29.08.2019 та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 1739 від 10.09.2019.
За змістом частини першої статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, судом встановлено, що до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги за кредитним договором № 05/08/2005/840-К/468 від 26.08.2005 року та іпотечним договором, посвідченим Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстр. №2671 від 08.09.2005 року.
В подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (як правонаступник ПАТ КБ «Надра») звернулось до суду з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2019 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року по справі №522/5924/17 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (як правонаступника ПАТ КБ «Надра») частково задоволено;
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2019 в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання припиненою іпотеки квартири скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення;

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання припиненою іпотеки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що виникла на підставі Іпотечного договору, укладеного 08 вересня 2005 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2671 - відмовлено.

Через тиждень після звернення ПАТ «КБ «Надра» з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2017 року, яким було припинено іпотеку та знято запити про іпотеку та заборону, 19 вересня 2017 року спадкоємці позичальника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстр. №1503.

За цим договором, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 передали у власність (продали), а ОСОБА_7 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 227,8 кв.м. Квартира, що відчужується, належить Продавцям на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2017 року, справа №522/5924/17.

Пунктом 3 Договору купівлі-продажу передбачено, що Продавці стверджують, що на момент укладення цього договору вищевказана квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не передана в іпотеку.

Пунктом 5 Договору купівлі-продажу встановлено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 297 688 грн.

Надалі, 27 вересня 2017 року ОСОБА_7 продав вищевказану квартиру ОСОБА_8 , уклавши Договір купівлі-продажу, посвідчений тим же приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстр. № 1558. Продаж відбувся за 398 900 грн.

29 жовтня 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу іпотечної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., за реєстр. № 1555. Продаж відбувся за ціною 3 780 960 грн.

16 вересня 2020 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу іпотечної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., за реєстр. 5022. Продаж відбувся за ціною 3 530 900 грн.

Судом встановлено, що станом на сьогодні власником іпотечної квартири залишається ОСОБА_1 .

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

За положеннями статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

За змістом ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, крім договору купівлі-продажу, укладеного у процесі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, до складу якого входить таке майно.

Як встановлено Верховним Судом у постанові від 10.03.2021 року у справі № 522/5924/17, кредитор ВАТ «КБ «Надра» дотримався положень ст. 1281 ЦК України та направив вимоги спадкоємцям, а отже, зобов`язання за кредитним договором від 26 серпня 2005 року № 05/08/2005/840-К НОМЕР_1 не є припиненими. Відтак, не припинено і іпотечний договір, укладений 08 вересня 2005 року між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1281 Цивільного процесуального кодексу України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

За змістом частини 1, 2 статті 1282 Цивільного процесуального кодексу України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що ТОВ «Консалт Солюшенс» (як правонаступник ВАТ «КБ «Надра») має право на задоволення своїх вимог за рахунок отриманого спадкоємцями майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за іпотечним договором, укладеним з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №05/08/2005/840-К/468 від 26.08.2005 року.

Спадкоємці позичальника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не виконали своїх зобов`язань перед кредитором, натомість, звернулись до суду з позовом про припинення іпотеки.

В подальшому, 19 вересня 2017 року вищезазначені особи відчужили на користь ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за іпотечним договором, уклавши договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстр. №1503. За вказаним договором, спадкоємці продали іпотечне майно за ціною 297 688 грн.

При цьому, суд звертає увагу на момент вчинення даного правочину, а саме, на те, що вказаний договір купівлі-продажу було відчужено через тиждень після звернення попереднього кредитора та іпотекодержателя ПАТ «КБ «Надра» з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2017 року, яким було припинено іпотеку та знято записи про іпотеку та заборону.

Разом з тим, суд враховує, що продаж іпотечного майна було вчинено без дозволу іпотекодержателя.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 дійшла висновку, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.

Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення. Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.

Положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначають, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання.

У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки.

Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) та іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину".

Вказане визнано Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019 (1457/19). До такого ж висновку прийшов і Верховний Суд в своїй постанові від 21.04.2021р. по справі № 638/3950/18.

При переході права власності на предмет іпотеки до третьої особи без згоди іпотекодержателя, іпотека зберігає свою силу і для нового власника. Такого висновку дійшла Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 29.05.2019 року по справі №668/9978/15-ц.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 05.05.2020 року у справі № 161/6253/15-ц зробила висновок, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформації про обтяження майна іпотекою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 року по справі № 643/17966/14-ц дійшла висновку, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 в результаті придбання іпотечного майна, набула статусу іпотекодавця та несе відповідальність перед новим кредитором та іпотекодержателем ТОВ «Консалт Солюшенс».

Стосовно ефективності захисту порушеного права позивача, необхідно зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Такий спосіб захисту відповідає способам захисту, визначеним у частині другій статті 16 ЦК України, зокрема у пункті 1, - шляхом визнання права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" встановлено: "Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами".

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» у повному обсязі.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що за подання даного позову позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 19 500,00 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням на зазначену суму.

Таким чином, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 19 500,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 3, 13, 15, 16, 202, 203, 215, 234, 509, 526, 527, 575, 589, 610, 611, 629 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11-13, 43, 49, 76-82, 89, 258-259, 263-264, 265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задовольнити.

Визнати право Іпотекодержателя Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» () на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 227.8 кв.м., житловою площею 131,8 кв.м. (РНОНМ: 101) за договором іпотеки від 08.09.2005 року, посвідченого приставним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., за реєстрованим номером № 2671.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 21.04.2025.

Суддя Р. Д. Абухін