АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2025 року

м. Чернівці

справа № 718/391/24

провадження № 22-ц/822/273/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Скулеба А. І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області 13 січня 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Скорейко В. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .

З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 земельні ділянки загальною площею 0,0098 га, цільове призначення яких для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства.

Позов обґрунтований тим, що позивач володіє на праві приватної власності земельними ділянками з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,3506 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані земельні ділянки ОСОБА_1 успадкував від ОСОБА_5 , які належали спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 28 травня 1998 року серії І-ЧВ № 0138841, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Стрілецько-Кутської сільської ради «Про надання земельних ділянок у приватну власність» від 26 січня 1994 року № 5/1.

Суміжним землевласником є відповідач ОСОБА_2 , який без відома позивача та погодження з ним переніс встановлені старі довготривалі межові знаки, що розділяли їхні земельні ділянки і за нововстановленими твердими межовими знаками розробив землевпорядну документацію на зазначені земельні ділянки та приватизував їх. Після приватизації площа земельних ділянок позивача зменшилася.

Для відновлення меж земельних ділянок відповідно до координат поворотних точок, що зображені в державному акті на право приватної власності на землю від 28 травня 1998 року серії І-ЧВ № 0138841, ОСОБА_1 звернувся до сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Після проведення кадастрової зйомки на місцевості відповідно до точок координат, що зазначені в державному акті на право приватної власності на землю від 28 травня 1998 року серії І-ЧВ № 0138841 та опрацювання даних з Державного земельного кадастру, було встановлено, що площа земельних ділянок позивача зменшилася на 0,0097 га і таке зменшення відбулося внаслідок реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073, площами 0,2500 та 0,100 га, що були зареєстровані із зміщенням в бік земельних ділянок ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується схемою накладки земельних ділянок.

Отримавши зазначену інформацію, позивач звернувся із скаргою до Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області для врегулювання спору в досудовому порядку. Звернення ОСОБА_1 було передано на розгляд комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування території будівництва, архітектури, охорони пам`яток історичного середовища та благоустрою Мамаївської сільської ради, якою проведено обстеження спірних земельних ділянок, що належать сторонам у справі.

Комісією виявлено, що земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га та 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, власником яких є ОСОБА_2 (кадастрові номери :02:002:0072 та 0:02:002:0073), зареєстровані у Державному земельному кадастрі зі зміщенням, в результаті якого утворилася площа перетину земельних ділянок 0.0097 га, яка перешкоджає виготовленню технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 .

Комісія рекомендувала власнику земельних ділянок ОСОБА_2 виготовити та зареєструвати нову технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок з метою усунення вищевказаного перетину.

В досудовому порядку відповідач не бажає виконати приписи Мамаївської сільської ради та повернути позивачу земельні ділянки загальною площею 0,0097 га.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області 13 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельні ділянки загальною площею 0,0098 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства.

Рішення мотивоване тим, що земельні ділянкиа загальною площею 0,3506 га, які розташована на АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 , як об`єкт цивільних прав, вважаються сформованими (визначена їх площа та межі) у 1998 році, незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Тобто такі ділянки сформовані раніше, ніж земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073, площами 0,2500 та 0,100 га, що належать відповідачу.

Земельні ділянки, які на праві власності належали ОСОБА_1 (право власності якого на спірні ділянки не оспорено та не скасовано у встановленому законом порядку) вибули з володіння поза волею власника на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким їх частину було передано у власність ОСОБА_7 , з подальшим переоформленням на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , тому наявні підстави для витребування земельних ділянок загальною площею 0,0098 га, тобто в межах накладення, згідно із статтею 388 ЦК України.

Факт накладення земельних ділянок підтверджується в сукупності висновками призначеної судом земельно-технічної експертизи від 12 вересня 2024 року № 172, листом ФОП ОСОБА_6 від 04 серпня 2023 № 14 та листом Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року № 1335. При цьому судовим експертом Латковським П.П. враховано суміжні земельні ділянки, які внесені до ДЗК і межі яких співпадають з межами земельної ділянки позивача по його фактичному користуванню. Тому доводи представника відповідача адвоката Погурського В.І. про неналежність експертизи суд відкидає за безпідставністю.

При цьому судом враховано поведінку сторони відповідача, яка не надала дозволу експерту встановити фактичну площу земельних ділянок :02:002:0072 та :02:002:0073, якими користується відповідач ОСОБА_2 , шляхом проведення експертом обмірів на території цих земельних ділянок.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки дозволить позивачеві завершити державну реєстрацію належної йому земельної ділянки шляхом внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру. Також, рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційні скарзі ОСОБА_2 просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області 13 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що судом безпідставно не враховано те, що при виготовленні технічної документації на земельні ділянки у 2007 році згідно з актом встановлення та погодження їх меж, який наявний в матеріалах справи, батько позивача ОСОБА_1 у 2006 році погодив межі суміжної земельної ділянки ОСОБА_7 .

Тому позиція суду стосовно того, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею є помилковою.

Також судом не враховану ту обставину, що на земельні ділянки, яка належить позивачу, технічна документація виготовлялась у 1998 році, а на земельні ділянки ОСОБА_1 у 2007 році, за допомогою більш технічно досконалої процедури і цим земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери, тобто проведена їх державна реєстрація.

Окрім цього судом першої інстанції не конкретизовано якими саме земельними ділянками незаконно володіє відповідач, а лише зазначено їх загальну площу 0,0098 га, що ставить під сумнів можливість виконання рішення суду.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю від 28 травня 1998 року серії І-ЧВ № 013841, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району від 26 січня 1994 року № 5/1 ОСОБА_5 належали земельні ділянки: 1) площею 0,252 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель; 2) площею 0,0986 з цільовим призначенням ведення особистого підсобного господарства, які розташовані за адресою: село Ревне Кіцманського (на даний час Чернівецького) району Чернівецької області. Загальна площа земельних ділянок 0,3506 га (том 1, а. с. 12).

Вказаний Державний акт містить план зовнішніх меж земельної ділянки та опис меж із сусідніми землекористувачами.

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 червня 1998 року серії ААО № 420810 спадкоємцем майна ОСОБА_5 , що складається із земельної ділянки площею 0,3506 га, яка розташована в селі Ревне Кіцманського району Чернівецької області, є ОСОБА_1 (том 1, а. с. 13).

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю від 03 квітня 2007 року серії ЯД № 089353, виданого на підставі рішення 23 сесії IV скликання Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району від 13 вересня 2005 року ОСОБА_7 належала земельна ділянка площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером :02:002:0072, яка розташована за адресою: село Ревне Кіцманського (на даний час Чернівецького) району Чернівецької області (том 1, а. с. 90).

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю від 03 квітня 2007 року серії ЯД № 089352, виданого на підставі рішення 23 сесії IV скликання Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району від 13 вересня 2005 року ОСОБА_7 належала земельна ділянка площею 0,1 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером :02:002:0073, яка розташована за адресою: село Ревне Кіцманського (на даний час Чернівецького) району Чернівецької області (том 1, а. с. 88).

Згідно з актом встановлення та погодження меж земельної ділянки, який знаходиться в матеріалах цієї технічної документації, ОСОБА_1 02 березня 2006 року погодив межі суміжної земельної ділянки ОСОБА_7 (том 1, а. с. 71)

Згідно з копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 26 грудня 2017 року серії НМХ № 490697 та серії НМХ № 490698 спадкоємцем майна ОСОБА_7 , що складається із земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073, які розташовані в селі Ревне Кіцманського району Чернівецької області, є ОСОБА_2 (том 1, а. с. 86, 90).

Відповідно до копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності від 26 грудня 2017 року індексні номери 109021390 та 109017811, відповідачу ОСОБА_2 належать земельні ділянки: 1) площею 0,25 га з кадастровим номером :02:002:0072; 2) 0,1 га з кадастровим номером :02:002:0073 (том 1, а. с. 85, 87).

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, вищевказані чотири земельні ділянки є суміжними.

28 липня 2023 року ОСОБА_1 з метою реєстрації належних йому на праві власності земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (далі ДЗК) звернувся до сертифіковано інженера-землевпорядника ОСОБА_6 із заявою про виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (том 1, а. с. 18).

Як вбачається з відповіді ОСОБА_6 від 04 серпня 2023 року № 4, ним розроблялася технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі в селі Ревне Чернівецького району Чернівецької області, які належать на праві приватної власності позивачу. В цьому ж листі також вказано, що після проведення замірів земельних ділянок та опрацювання даних Державного земельного кадастру сусідніх земельних ділянок встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073, площами 0,25 га та 0,1 га відповідно, власником яких є відповідач ОСОБА_2 , зареєстровані зі зміщенням в сторону земельної ділянки позивача ОСОБА_5 , що стало перешкодою в завершенні роботи із розробки технічної документації із землеустрою. Таке зміщення відображено на схемах (том 1, а. с.20-21).

З листа Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року № 1335 вбачається, що в результаті обстеження та вивчення правовстановлюючих документів на право власності на нерухоме майно, схему накладок земельних ділянок, розроблену сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_6 , виявлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073, площами 0,2500 га та 0,1000 га відповідно, власником яких є відповідач ОСОБА_2 , зареєстровані у Державному земельному кадастрі зі зміщенням, в результаті чого утворився перетин земельних ділянок загально площею 0,0097 га, що перешкоджає виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок ОСОБА_1 , власність на які посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЧВ № 0138841, та їх реєстрації в Державному земельному кадастрі. Комісією з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою Мамаївської сільської ради Чернівецької області рекомендовано відповідачу ОСОБА_2 виготовити технічну документацію із землеустрою на ці земельні ділянки з метою усунення вищезгаданого перетину, що надасть можливість позивачу ОСОБА_1 здійснити реєстрацію свої земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (том 1, а. с. 22).

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 березня 2024 року призначено у справі судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

1) якою фактичною площею земельних ділянок користується ОСОБА_1 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ?

2) якою фактичною площею земельних ділянок користується ОСОБА_2 , кадастрові номери :02:002:0072 та :02:002:0073, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ?

3) чи розміщена фактична межа відповідно до координат внесених до ДЗК, яка існує між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_1 .?

Відповідно до висновку експерта від 12 вересня 2024 року № 172 (том 1, а. c. 161-182), складеного за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи, на поставлені перед експертом питання надано наступні відповіді:

площа користування земельними ділянками, якими фактично користується ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також для ведення особистого селянського господарства, згідно існуючій огорожі та межових знаків, становить 0,3506 га (питання № 1);

питання залишене без виконання у зв`язку із неможливістю проведення топографо-геодезичної зйомки об`єктів дослідження відповідно до інформації, зазначеної у дослідницькій частині висновку (питання № 2);

Фактичне розміщення межі між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_1 не відповідає координатам поворотних точок меж земельних ділянок, зазначених у відповідних записах до поземельних книг земельних ділянок об`єктів дослідження, а саме: відповідно до запису до Поземельної книги :02:002:0072 від 04 серпня 2016 року № 002; а також запису до Поземельної книги :02:002:0073 від 04 серпня 2016 року № 002 (том 1, а. с. 172).

Також як вбачається із ситуаційного плану, який міститься у висновку експерта від 12 вересня 2024 року № 172 експертом встановлено, що частина земельної ділянки площею 0,0098 га, яка належить позивачу ОСОБА_1 згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 28 травня 1998 року серії І-ЧВ № 0138841, увійшла до приватизованої земельної ділянки ОСОБА_2 по перенесеним межовим знакам на їхній спільній межі (том 1, а. с. 177).

З листа Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 405 від 17 квітня 2024 року вбачається, що в результаті обстеження та вивчення правовстановлюючих документів на право власності на нерухоме майно, схеми накладення земельних ділянок, розроблену сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_8 , виявлено, що земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, власником якої є відповідач ОСОБА_2 ( :02:002:0072), яка зареєстрована у Державному земельному кадастрі та земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,252 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0986 га, власником яких є позивач ОСОБА_1 , реєстрація яких відсутня в Державному земельному кадастрі, утворюють площу перетину земельних ділянок в натурі з західної сторони земельної ділянки :02:002:0072), координати яких не відповідають відомостям Державного земельного кадастру. Встановлено факт користування позивачем ОСОБА_1 частиною земельної ділянки орієнтовною площею 0,0075 га, власником якої є відповідач ОСОБА_2 (том 1, а. с. 194).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права

Відповідно до частини першої, пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів, а предмет спору - це об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18, на яку посилався заявник у касаційній скарзі).

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тоді як правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Предметом первісного позову у цій справі є матеріально-правова вимога позивача про витребування від відповідача земельних ділянок.

Як вбачається зі змісту позовної заяви підставами позову ОСОБА_1 зазначив ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 , без відома позивача та погодження з ним переніс встановлені старі довготривалі межові знаки, що розділяли їхні земельні ділянки і за нововстановленими твердими межовими знаками розробив землевпорядну документацію на зазначені земельні ділянки та приватизував їх, після чого площа земельних ділянок позивача зменшилася.

Вказана підстава позову підтверджена представником позивача у судовому засіданні 21 квітня 2025 у ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Отже, суд не може вийти за межі позовних вимог та на порушення принципу диспозитивності самостійно обирати підставу та предмет позову.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2024 року у справі № 947/37625/21 (провадження № 61-14525св23).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, судом першої інстанції задоволено позов з тієї підстави, що спірні земельні ділянки вибули з володіння поза волею власника на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким їх частину було передано у власність ОСОБА_7 , тобто з підстав з яких позов не заявлявся.

Отже, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права самостійно визначив підстави позову.

Зокрема з матеріалів справи вбачається, що рішеннями 23 сесії IV скликання Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району від 13 вересня 2005 року передано у власність ОСОБА_7 дві земельні ділянки площею 0,25 га та 0,1 га на підставі яких видано Державні акти № ЯД № 089353 та ЯД № 089352

Доводів про незаконність вказаних рішень позовна заява не містить.

Щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 відповідно до визначених позивачем підстав

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права, чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. При цьому у спорах щодо захисту прав на землю при визначенні як предмета позову, так і способу захисту права та законного інтересу, слід враховувати положення спеціальних норми статті 152 Земельного кодексу України.

Подібна правова позиція викладена, зокрема, постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17, у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2022 року у справі № 921/504/20.

Підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами відповідного права особи на земельну ділянку, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права (невизнання, оспорювання, перешкоди у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

До аналогічних висновків Верховний Суд прийшов у постановах від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, від 12 червня 2018 року у справі № 916/2948/15, від 20 листопада 2018 року у справі № 921/7/18.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу (далі ЦК) України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною п`ятою статті 116 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У статті 152 ЗК України зазначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіти земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення права; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Згідно зі статтею 6 ЗК України 1990 року (чинній на час набуття позивачем права власності) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) та садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

Відповідно до статті 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

За вимогами статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Згідно зі статтею 125 ЗК України (у редакції, чинній станом на 1998) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 ЗК України (у редакції, чинній станом на 2011 рік) передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Суть спірних правовідносин полягає у неможливості позивача здійснити реєстрацію в ДЗК належних йому на праві власності земельних ділянок, що посвідчується відповідним Державним актом, у зв`язку з накладенням суміжної ділянки, яка належить відповідачу і відомості про яку внесено до ДЗК.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено поняття ДЗК, відповідно до якого це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що ДЗК базується на таких основних принципах: об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у ДЗК; внесення відомостей до ДЗК виключно на підставі та відповідно до цього Закону тощо.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до ДЗК: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Пунктами 2 та 10 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Згідно з частиною третьою статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у ДЗК.

Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина четверта), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина десята).

Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Частинами другою, десятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» визначено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії від 28 травня 1998 року серії І-ЧВ № 013841, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району від 26 січня 1994 року № 5/1 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 червня 1998 року серії ААО № 420810, на праві власності належать земельні ділянки: 1) площею 0,252 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель; 2) площею 0,0986 з цільовим призначенням ведення особистого підсобного господарства, які розташовані за адресою: село Ревне Кіцманського (на даний час Чернівецького) району Чернівецької області. У державному акті визначено зовнішні межі земельних ділянок (том 1, а. с. 12, 13).

Належних та допустимих доказів на підтвердження оскарження зазначеного державного акта чи скасування його у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.

Відповідно до чинної станом на 1998 рік Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року № 28, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за № 31 (далі Інструкція № 28), право власності на землю і право постійного користування землею посвідчувалося, зокрема, державним актом на право приватної власності на землю (пункт 1.1).

Згідно з пунктами 1.6, 1.7 Інструкції № 28 виготовлення державних актів на право приватної власності на землю, постійного користування землею та колективної власності на землю, що видаються садівницьким товариствам, провадиться після винесення в натуру (на місцевість) меж земельних ділянок за проектами їх відведення. На земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки.

Межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості (пункт 2.2 Інструкції).

У пункті 2.3 Інструкції № 28 визначено, що складається план земельної ділянки з визначенням на ньому її меж і розмірів, описом меж суміжних власників землі і землекористувачів. На плані показуються: межі всіх черезсмужних ділянок, що передаються (надаються) у власність або користування в межах відповідної Ради народних депутатів; лінійні проміри по межі земельної ділянки; всі поворотні точки меж земельної ділянки; всі точки, закріплені в натурі (на місцевості) довгостроковими межовими знаками; всі лінії, які є суходольними межами. Ці межі викреслюються суцільною лінією чорною тушшю; річки, озера, канали, шляхи, лісосмуги, інші урочища, що співпадають з межами.

На плані зовнішніх меж земель власників і користувачів показуються вкраплені земельні ділянки сторонніх власників землі і землекористувачів та додається їх список. План земельної ділянки складається у масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів.

План зовнішніх меж земельної ділянки у бланках державних актів складається у масштабі, що забезпечує їх чітке зображення (пункт 2.4 Інструкції № 28).

Отже, позивач у передбачений законом спосіб набув право власності на земельні ділянки згідно з Державним актом на право власності на землю від 28 травня 1998 року серії І-ЧВ № 013841 із встановленням зовнішніх меж земельних ділянок, який є чинним.

Однак колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем порушення відповідачем його права власності на земельні ділянки, з огляду на таке.

Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Як зазначалось вище, позов у справі обґрунтований тим, що ОСОБА_2 без відома позивача та погодження з ним переніс встановлені старі довготривалі межові знаки, що розділяли їхні земельні ділянки і за нововстановленими твердими межовими знаками розробив землевпорядну документацію на зазначені земельні ділянки та приватизував їх, після чого площа земельних ділянок позивача зменшилася.

Вказана обставина на думку позивача зокрема підтверджується висновком експерта від 12 вересня 2024 року № 172 (том 1, а. c. 161-182).

Проте, як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 не приватизовував земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073. Право власності на вказані земельні ділянки набуто відповідачем у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 у 2017 році.

Також відсутні в матеріалах справи докази розроблення відповідачем нової технічної документації із землеустрою, натомість наявне викопіювання технічної документації, виготовленої на замовлення ОСОБА_7 у 2006 році.

З урахуванням заявлених позивачем підстав позову, колегія суддів приходить до висновку, що саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести, які саме земельні ділянки (їх частини), які набуті у власність відповідачем, та в яких межах накладаються на земельні ділянки, які перебувають у власності позивача.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 березня 2025 року у справі № 669/343/22 (провадження № 61-8191св24).

На переконання колегії суддів захистити право позивача без ідентифікації земельної ділянки неможливо, оскільки без встановлення обставини часткового формування земельної ділянки земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073 за рахунок земельних ділянок, які перебувають у власності позивача, визначення меж та конфігурації накладення земельних ділянок, площі накладення, висновки суду ґрунтуватимуться на припущеннях, що є недопустимим.

Такий висновок апеляційного суду базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23).

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право ОСОБА_3 порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, в основу висновку про наявність підстав для задоволення позову суд першої інстанції поклав висновок експерта від 12 вересня 2024 року № 172, яким встановлено факт накладення частини земельної ділянки площею 0,0098 га, яка належить ОСОБА_1 на підставі Державного акта від 28 травня 1998 року серії І-ЧВ № 013841, та увійшла до приватизованої земельної ділянки ОСОБА_2 у 2006 році.

Відповідно до частин першої, другої статті 102 ЦПК висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно з частиною першою статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Надаючи оцінку висновку експерта від 12 вересня 2024 року № 172 колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до пункту 6.1 глави 6 розділу II Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (далі Інструкція № 53/5), затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), до основних завдань земельно-технічної експертизи відноситься визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

Відповідно до пункту 6.1.1 глави 6 розділу II Інструкції до переліку вирішуваних питань земельно-технічної експертизи входить зокрема питання: який фактичний порядок користування земельною ділянкою; яка конфігурація, проміри та площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні співвласника (співвласників); чи є порушення меж (або накладання) земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

За змістом пунктів 6.1.2, 6.1.3 глави 6 розділу II Інструкції № 53/5 вищезазначені питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації.

Тобто, обов`язковою умовою для проведення земельно-технічної експертизи відповідно до вимог Інструкції № 53/5 є наявність правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку на підставі якої експертом і визначається наявність (відсутність) накладення меж земельних ділянок.

Аналогічні вимоги до наявності правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою передбачені й щодо експертизи з питань землеустрою до завдань якої віднесено визначення відповідності розробленої документації із землеустрою та її затвердження вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування (глава 7 розділу II Інструкції № 53/5).

У справі, що переглядається, експерту для вирішення поставлених перед ним питань технічна документація із землеустрою на земельну ділянку, яка належить позивачу, не надавалась, остання відсутня в матеріалах справи.

Як вбачається зі змісту висновку експерта від 12 вересня 2024 року № 172, останнім встановлено площу земельних ділянок, якою фактично користується ОСОБА_1 згідно з існуючою огорожею між суміжними земельними ділянками сторін спору.

При цьому встановлено, що фактичне розміщення межі між земельними ділянками позивача та відповідача не відповідає координатам поворотних точок меж земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073, які містяться в технічній документації із землеустрою.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що при складанні ситуаційного плану (том 1, а. с. 177) експертом ОСОБА_9 за участю інженера геодезиста ОСОБА_10 відображено схематичний план земельної ділянки, яка належить позивачу.

З вказаного плану вбачається що площа земельних ділянок становить 0,3506 га, при цьому для позначення зовнішніх меж земельних ділянок позивача із суміжними земельними ділянками, які належать відповідачу, використано вісім поворотних точок з наступними лінійними розмірами між ними: - 1,64; - 11,92; - 15,65; - 16,53; - 30,07; - 5,14; - 39,07.

Проте, як вбачається з плану зовнішніх меж земельних ділянок згідно з Державним актом серії І-ЧВ № 013841 зовнішня межа земельних ділянок ОСОБА_1 із суміжними земельними ділянками ОСОБА_2 сформована з використанням шести поворотних точок з наступними лінійними розмірами між ними: - 20,63; - 20,78; 34,40; 4,83; 40,10.

Окрім цього вбачається невідповідність поворотних точок та лінійних розмірів меж земельних ділянок ОСОБА_1 також і по відношенню до інших суміжних землекористувачів у ситуаційному плані, який міститься у висновку експерта від 12 вересня 2024 року № 172, та плані, відображеному у Державному акті серії І-ЧВ № 013841.

Посилання на обставини, які зумовили зміну конфігурації земельних ділянок ОСОБА_1 у порівнянні з планом зовнішніх меж земельних ділянок згідно з Державним актом серії І-ЧВ № 013841, висновок експерта не містить.

Тобто, висновком експерта від 12 вересня 2024 року № 172 встановлено накладення земельних ділянок, якими фактично користується позивач, та земельних ділянок відповідача, згідно з правовстановлюючими документами та технічній документації із землеустрою.

Колегія суддів вважає, що для правильного вирішення наявного спору першочергово необхідно встановити:

1) відповідність фактичного користування ОСОБА_1 земельними ділянками правовстановлюючим документам та технічній документації із землеустрою;

2) чи має місце накладення меж земельних ділянок сторін спору згідно з правовстановлюючими документами та технічній документації із землеустрою. Якщо так, то в чому полягають причини накладення земельних ділянок та якою є їх конфігурація (площа, межі накладення);

3) чи відповідає технічна документація із землеустрою на земельні ділянки ОСОБА_2 вимогам діючого законодавства;

4) чи можливо усунути відповідне накладення шляхом розроблення технічної документації із землеустрою, якою визначаються місцеположення поворотних точок меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) у випадку допущення технічних помилок при визначенні координат та конфігурацій земельних ділянок відповідача.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 344/7965/23 (пункти 56-59, 63 постанови).

Також Верховний Суд у постанові від 31 березня 2025 року у справі № 541/3303/21 (провадження № 61-10734св24) у правовідносинах, які є подібними, звернув увагу на те, що «метою позову ОСОБА_1 є захист, як він вважає, порушених прав володіння земельною ділянкою, щодо якої позивач отримав правовстановлюючі документи та на яку накладаються земельні ділянки відповідачів.

Для правильного вирішення справи правове значення мають обставини суміщення (накладення) спірних земельних ділянок, які відповідно до правовстановлюючих документів належать різним особам. Це питання повинно досліджуватися саме на час надання спірних земельних ділянок у власність приватним особам».

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що проведеною у цій справі експертизою не вирішувались ключові питання, відсутність відповідей на які не дає змоги встановити наявність порушеного права позивача.

За обставин цієї справи не доведено, що правовстановлюючі документи відповідача на землю не відповідають вимогам закону, як і не доведено протиправності реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073 в ДЗК.

Наявні в матеріалах справи листи ОСОБА_6 від 04 серпня 2023 року № 4 та Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року № 1335, якими встановлено обставину накладення земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 загальною площею 0,0097 га, також не є належними та достовірними доказами вказаної обставини.

Так, з відповіді ОСОБА_6 не вбачається на підставі яких документів зроблено висновок про те, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073, площами 0,25 га та 0,1 га відповідно, власником яких є відповідач ОСОБА_2 , зареєстровані зі зміщенням в сторону земельної ділянки позивача ОСОБА_5 і внаслідок чого утворився перетин земельних ділянок, зокрема відсутня можливість встановити чи досліджувалися землевпорядником правовстановлюючі документи та технічна документація із землеустрою сторін спору.

В свою чергу, з листа Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року № 1335 слідує, що в основу висновку про наявність накладення земельних ділянок покладено висновки сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 .

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Не має в даному випадку й доказового значення та обставина, що земельні ділянки, які належать позивачу сформовані у 1998 році, тобто раніше, ніж земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0072 та :02:002:0073, площами 0,25 та 0,1 га, що належать відповідачу.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 344/7965/23 (провадження № 61-7288св24), відповідно до яких: «посилання заявниці на те, що її земельна ділянка була сформована раніше, аніж земельна ділянка відповідачів, наведеного не спростовують. Для вирішення наявного спору першочергово необхідно встановити, зокрема із дослідженням технічної документації із землеустрою, причини накладення земельних ділянок та наявність або відсутність можливості їх усунення шляхом розроблення технічної документації із землеустрою, якою визначаються місцеположення поворотних точок меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Як зазначалось вище, відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У ході розгляду справи як у суді першої, так і апеляційної інстанції, представником відповідача неодноразово наголошувалося на неналежності висновку експерта від 12 вересня 2024 року № 172 як доказу накладення меж земельних ділянок зокрема з тих підстав, що схематичний план земельних ділянок позивача розроблений на підставі фактичного користування цими ділянками, а не на підставі правовстановлюючих документів та технічної документації. Така позиція відповідача була однозначною та послідовною.

А тому позивач не був позбавлений можливості заявити клопотання про призначення у справі повторної або ж додаткової експертизи, проте не скористався таким правом.

За таких обставин позивач розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції відповідно до приписів частини першої статті 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про недоведеність належними доказами позивачем підстав для задоволення позовних вимог, а саме виділення відповідачу частин земельних ділянок, які належить ОСОБА_1 згідно з його правовстановлюючими документами та технічній документації із землеустрою.

З урахуванням фактичних обставин справи позивач не довів обставини, якими він обґрунтовує порушення своїх прав, що є його процесуальним обов`язком в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини цієї постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у сумі 1 816 гривень 80 копійок згідно з квитанцією від 11 лютого 2025 року (том 2, а. с. 80)

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1 816 гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області 13 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 22 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА