Справа № 2-2723/12
Провадження № 6/369/40/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Маснюк А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт», Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області в межах цивільної справи № 2-2723/12 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про визнання виконавчого листа таки, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи вимоги заяви посилається на те, що в провадженні Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області перебуває виконавче провадження № 52669074 з виконання виконавчого листа № 2-2723/2012 від 09 квітня 2013 року, виданим Києво-Святошинським районним судом Київської області. Заявник наполягає на тому, що в провадженні суду така справа не перебувала і рішення у цій справі не ухвалювалось, в зв`язку з чим вважає, що виконавчий лист № 2-2723/2012 від 09 квітня 2013 року був виданий помилково.

Окрім того, заявник посилається та ту обставину, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» станом на дату розгляду справи не є поточним кредитором (стягувачем) у вказаному виконавчому провадженні

Так, 03 лютого 2020 року право вимоги до боржника набуло ТОВ «ФК «Інвестстандарт», яке було останнім кредитором у зобов`язанні. Однак ТОВ «ФК «Інвестстандарт» про зміну сторони у зобов`язанні Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області не повідомляло, до суду з процесуальною заявою про заміну сторони виконавчого провадження не зверталось, не вжило жодних активних заходів щодо отримання стягнутих коштів.

В подальшому заявнику стало відомо, що ТОВ «ФК «Інвестстандарт», будучи поточним кредитором, прийняло рішення про повне задоволення вимог кредитора шляхом набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, передані в іпотеку, а саме:

-житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ;

-земельну ділянку площею 0,1162 га, кадастровий номер :01:013:0042 за адресою АДРЕСА_1 ;

-земельну ділянку площею 0,1162 га, кадастровий номер :01:013:0073 за адресою вулиця Ярослава Мудрого, село Крюківщина, Києво-Святошинський район, Київська область.

Отже, заявник вважає, що після завершення позасудового врегулювання між ним та кредитором ТОВ «ФК «Інвестстандарт» шляхом стягнення на предмет іпотеки, яке відбулось у способи, визначенні ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» припинено правовідносини по основному зобов`язання, а всі подальші вимоги кредитора є недійсними.

Окрім того, заявник зазначив, що Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області протиправно утримало виконавчий збір у сумі 88 192,96 грн, фактично не здійснивши виконання рішення суду та утримує на депозитному рахунку органу ВДВС 190 050,33 грн, які підлягають поверненню боржнику.

Враховуючи вищенаведене, заявник просить суд:

-визнати виконавчий лист № 2-2723/2012 від 09 квітня 2013 року таким, що не підлягає виконанню з підстав помилкової видачі судом та недійсності вимог кредитора;

-зобов`язати Вишневий ВДВС у Бучанському районі Київської області повернути заявнику ОСОБА_1 стягнуті кошти, які перебувають на рахунках ВДВС, а саме виконавчий збір у сумі 88 192,96 грн та кошти, які перебувають на депозитному рахунку органу ВДВС в сумі 190 050,33 грн.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 13 січня 2021 року зупинив виконавче провадження № 52669074 від 04 жовтня 2016 року на підставі виконавчого документа № 2-2723/2012, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 09 квітня 2013 року.

На підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду від 24 червня 2024 № 627 року у справі призначений повторний автоматизований розподіл між суддями та справу призначено судді Фінагеєвій І. О.

В судове засідання заявник не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила.

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені в заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року у справі № 2-2723/12 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. Суд вирішив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 50 565,59 євро що еквівалентно 533 858,35 гривень за офіційним курсом НБУ та 43574,28 доларів США що еквівалентно 348 071,34 гривень за офіційним курсом НБУ та стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 3219 грн.

09 квітня 2013 року Києво-Святошинський районний суд Київської області видав виконавчий лист № 2-2723/2012 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» заборгованість у розмірі 50 565,59 євро, що еквівалентно 533 858,35 грн згідно з курсом НБУ, та 43 574,28 дол. США, що еквівалентно 348 071,34 грн за офіційним курсом НБУ.

09 грудня 2015 року ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 .

04 жовтня 2016 року головний державний виконавець Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відкрив виконавче провадження № 52669074.

За змістом відповіді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2023 року № 02-04/182/2023 на адвокатський запит Науменка О. В. в системі АСДС 19 червня 2012 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшли матеріали цивільної справи за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та були зареєстровані в системі документообігу за номером 2-2723/12. Суд зауважив, що номер справи присвоюється автоматично через систему документообігу КП «Д-3». Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями справу призначено судді М. П. Коцюрбі. Рішенням від 23 грудня 2012 року Києво-Святошинський районний суд Київської області задовольнив позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд повідомив, що матеріали цивільної справи за номером 2-2723/2012 у Києво-Святошинському районному суді Київської області відсутні. Водночас, суд наголосив на тому, що видача виконавчих листів у 2013 році відбувався шляхом внесення даних у документ власноруч, в зв`язку з чим може мати місце у виконавчому листі зазначення номера справи 2-2723/2012 замість № 2-2723/12.

21 грудня 2023 року ОСОБА_1 надіслала ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів у виконавчому провадженні № 52669074 у сумі 691 879,36 грн.

За змістом листа Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26 грудня 2023 року № 62296 на користь стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перераховано 730 983 грн, з яких 507 188,97 грн повторні перерахування, стягувачем отримано 223 794,03 грн.

За договором наступної іпотеки №PCL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року укладеним між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» в особі Заступника Керуючого відділенням «Політехнічне» Банку Василенко Ірини Віталіївни та Заступника начальника відділу по роботі з приватними клієнтами відділення «Політехнічне» Банку Кудрицького Андрія Володимировича, які діяли спільно на підставі Статуту та Довіреностей, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є., зареєстрованими в реєстрі за № 5794 від 29 листопада 2006 року та № 5793 від 29 листопада 2006 року, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з другої сторони, домоволодіння, а саме житловий будинок з відповідними господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було передано в іпотеку для забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № МL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року укладеним між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» ОСОБА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.С. та зареєстровано в реєстрі за номером 7575.

За договором наступної іпотеки №PCL-009/337/2007/1 від 15 жовтня 2007 року укладеним між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» в особі Заступника Керуючого відділенням «Політехнічне» Банку Василенко Ірини Віталіївни та Старшого експерта відділу по роботі з приватними клієнтами відділення «Політехнічне» Банку Жуковської Марії Андріївни, які діяли спільно на підставі Статуту та Довіреностей, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є., зареєстрованими в реєстрі за № 5794 від 29 листопада 2006 року та № 5100 від 10 листопада 2006 року, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з другої сторони, земельну ділянку, загальною площею 0,1162 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:013:0042, було передано в іпотеку для забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № МL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року укладеним між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» ОСОБА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.С. та зареєстровано в реєстрі за номером 7916.

За договором наступної іпотеки №PCL-009/337/2007/2 від 15 жовтня 2007 року укладеним між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» в особі Заступника Керуючого відділенням «Політехнічне» Банку Василенко Ірини Віталіївни та Старшого експерта відділу по роботі з приватними клієнтами відділення «Політехнічне» Банку Жуковської Марії Андріївни, які діяли спільно на підставі Статуту та Довіреностей, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є., зареєстрованими в реєстрі за № 5794 від 29 листопада 2006 року та № 5100 від 10 листопада 2006 року, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з другої сторони, земельну ділянку, загальною площею 0,1170 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:013:0073, було передано в іпотеку для забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № МL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року укладеним між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» ОСОБА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.С. та зареєстровано в реєстрі за номером 7911.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 228716223 від 20 жовтня 2020 року, право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, на підставі договору наступної іпотеки № PCL-009/337/2007, серія та номер 7575, виданого 28 вересня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.С., виконавчого напису серія та номер 4915, виданого 17 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., звіту про оцінку майна, здійсненого ТОВ «Столиця-груп» 13 жовтня 2020 року, квитанції «Укрпошти» від 15 квітня 2020 року, вимоги про усунення порушення серія та номер 03-14.04 від 14 квітня 2020 року, довідки про суму боргу ОСОБА_3 , серія та номер 13-10/03, було зареєстровано за ТОВ «ФК «Інвестстандарт».

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява № 22774/93; рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», заява № 18357/91).

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини першої та другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: процесуально-правові та матеріально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

У зазначеній категорії справ саме на суд на підставі наданих сторонами доказів покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20; від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, від 05 грудня 2024 року, що свідчить про усталеність правозастосовної практики.

Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так, боржник вважає, що відмінність номера справи у виконавчому листі від єдиного унікального номера справи, заочним рішенням в якій стягнуто заборгованість за кредитним договором, вказує на відсутність у стягувача стосовно неї матеріально правової вимоги.

В результативній частині заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року у справі № 2-2723/12 (номер справи згідно з даними в Єдиному державному реєстрі судових рішень) зазначено: «Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 50 565,59 євро що еквівалентно 533 858,35 гривень за офіційним курсом НБУ та 43 574,28 доларів США що еквівалентно 348 071,34 гривень за офіційним курсом НБУ.».

У виконавчому листі, виданому Києво-Святошинським районний судом Київської області 06 листопада 2012 року у справі № 2/2723/2012 (номер відповідно до позначення на виконавчому листі) зазначено: «Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 50 565,59 євро що еквівалентно 533 858,35 гривень за офіційним курсом НБУ та 43 574,28 доларів США що еквівалентно 348 071,34 гривень за офіційним курсом НБУ.».

Отже, зміст резолютивної частини заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року у справі № 2-2723/12, яким стягнуто з боржника заборгованість, та зміст виконавчого листа (зобов`язання, яке покладає на боржника обов`язок вчинення певного роду дій), виданого Києво-Святошинським районний судом Київської області 06 листопада 2012 року у справі № 2/2723/2012 повністю аналогічні за виключенням єдиного унікального номера справи.

Порядок формування Автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального номера справи визначався Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженим рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2020 року № 30, тобто суд звертається до редакції Положення, чинної станом на час ухвалення оскаржуваного заочного рішення.

За змістом пункту 2.8.4 Положення кожній судовій справі надається єдиний унікальний номер, який формується автоматизованою системою автоматично в суді першої інстанції та залишається незмінним незалежно від проходження справи в інстанціях. Структура єдиного унікального номера справи є такою: код суду першої інстанції (три цифри) / номер справи за порядком у поточному році / рік реєстрації (дві цифри). Наприклад: 512/363/12.

З огляду на зазначене, єдиний унікальний номер справи, заочним рішенням в якій стягнуто заборгованість з боржника, (2-2723/12) та єдиний унікальний номер справи, зазначений у виконавчому листі (2-2723/2012) відрізняється лиш в частині, яка відповідає за зазначення року реєстрації справи. Оскільки в обох випадках рік реєстрації відповідає 2012-у року реєстрації справи, а всі інші істотні відомості змісту заочного рішення та виконавчого листа повністю відповідають один одному, суд дійшов висновку про те, що зазначені обставини не вказують на відсутність матеріально-правової вимоги кредитора до боржника за оспорюваним виконавчим листом.

Щодо доводів заяви про те, що ТОВ «ФК «Інвестстандарт», будучи поточним кредитором, прийняло рішення про повне задоволення вимог кредитора шляхом набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, передані в іпотеку, а відтак на підставі ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» було припинено правовідносини по основному зобов`язання, а всі подальші вимоги кредитора є недійсними, суд дійшов такого висновку.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон № 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

- боржником-фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- боржником-юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Отже, частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку», передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 , а також у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №756/10266/15-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, заявником, на підтвердження того, що ТОВ «ФК «Інвестстандарт», будучи поточним кредитором, прийняло рішення про повне задоволення вимог кредитора шляхом набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, передані в іпотеку, було надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 228716223 від 20 жовтня 2020 року, згідно якої право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, на підставі договору наступної іпотеки № PCL-009/337/2007, серія та номер 7575, виданого 28 вересня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.С., виконавчого напису серія та номер 4915, виданого 17 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., звіту про оцінку майна, здійсненого ТОВ «Столиця-груп» 13 жовтня 2020 року, квитанції «Укрпошти» від 15 квітня 2020 року, вимоги про усунення порушення серія та номер 03-14.04 від 14 квітня 2020 року, довідки про суму боргу ОСОБА_3 , серія та номер 13-10/03, було зареєстровано за ТОВ «ФК «Інвестстандарт».

Водночас, як встановлено судом, для забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № МL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року укладеним між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» ОСОБА_1 , було укладено й інші два договори наступної іпотеки, а саме: № PCL-009/337/2007/1 від 15 жовтня 2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.С. та зареєстровано в реєстрі за номером 7916 та № PCL-009/337/2007/2 від 15 жовтня 2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.С. та зареєстровано в реєстрі за номером 7911. Відповідно до змісту зазначених договорів іпотеки для забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № МL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року укладеним між Закритим Акціонерним Товариством «ОТП Банк» ОСОБА_1 боржником в іпотеку було передано земельну ділянку, загальною площею 0,1162 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:013:0042 та земельну ділянку, загальною площею 0,1170 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:013:0073 відповідно.

Так, за змістом ч. 7 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» у разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки.

Представник боржника у своїй заяві посилався на ту обставину, що ТОВ «ФК «Інвестстандарт», будучи поточним кредитором, прийняло рішення про повне задоволення вимог кредитора шляхом набуття права власності на всі об`єкти нерухомого майна, передані в іпотеку, разом з тим, доказів позасудового звернення стягнення на земельну ділянку, загальною площею 0,1162 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:013:0042 та земельну ділянку, загальною площею 0,1170 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:013:0073, які були передані в іпотеку для забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № МL-009/337/2007 від 28 вересня 2007 року, суду не надано.

За таких умов, розглянувши заяву в межах заявлених заявником вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини заяви, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела наявність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже у її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест фінанс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт», Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: І. О. Фінагеєва