1Справа № 192/2111/24 2/335/264/2025
17 квітня 2025 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого - судді Мінаєва М.М.,
при секретарі - Бойкинюк Д.П.,
представника позивача - адвоката Сьори О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим через представника адвоката Сьору Оксану Миколаївну, до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчого комітету Пологівської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав,
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 (надалі відповідач) батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовуються, зокрема, тим, відповідач ухиляється від участі у матеріальному забезпеченні та духовному розвитку дитини, не спілкується з ним, не цікавиться їх життям.
Зокрема, позивач зазначила, 19.02.2013 року між нею та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 186.
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 19.08.2022 проживає та зареєстрований за адресою: Федеративна Республіка Німеччина Кнітлінген, разом з матір`ю - позивачем.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси у справі № 521/15970/13-ц від 26.11.2013 року вирішено стягнути з Відповідача на користь Позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 700 (сімсот) гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи з 26.09.2013 року до досягнення дитиною повнолітнього віку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області у справі № 496/1272/14-ц від 22.07.2014 року шлюб між сторонам розірвано. Позивачу присвоєно дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ». Рішення набрало законної сили 04.08.2014 року.

З того часу відповідач втратив інтерес до спільного сина та його життя і розвитку. Відповідач постійно змінював своє місце проживання (перебування), не повідомляючи про це Позивача чи свого сина. Ніякого зв`язку з колишньою дружиною та їх спільним сином відповідач не підтримує та участі у вихованні дитини не приймає, що суперечить інтересам дитини. Відповідач фактично з 2013 року самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків: не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не створює дитині умов для отримання освіти, підготовки до самостійного життя; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; морально та матеріально не підтримує дитину; не купує одяг та взуття, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не дарує подарунків на день народження та інші свята.

Також відповідач взагалі не сплачує аліменти на утримання спільного неповнолітнього сина з 2013 року, хоча виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 521/15970/13-ц за рішенням суду від 26,11.2013 року перебуває на виконанні у Пологівському відділі державної виконавчої служби у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), номер ВП № 44361939.

Вихованням сина та його матеріальним забезпеченням займається лише мати дитини - позивач ОСОБА_1 .

Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються возивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні матері.

Постановою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 11.12.2018 року у справі № 658/4958/18 Відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44 ч, 1 КУпАП, а саме: ОСОБА_2 зберігав при собі, а саме у кишені своєї куртки паперовий згорток з речовиною, яка згідно висновку експерта № 1546-НР від 06.11.2018 року є особливо небезпечним, наркотичним, засобом - екстракт канабісу, масою 3,416 г., про що було складено протокол.

Вироком Бердянського міськрайонного суду у справі № 310/3209/17 від 18.07.2017 року Відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України, за фактом викрадення з домоволодіння особи похилого віку побутових речей та грошових коштів. Вирок набрав законної сили 18,08.2017 року.

На думку позивача, зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення Відповідача до своїх батьківських обов`язків

Ухвалою від 05.09.2024 було відкрите провадження у справі, її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження, учасникам справи був встановлений строк для подання письмових заяв по суті справи та доказів на їх підтвердження.

Під час підготовчого провадження представник позивача, адвокат Сьора О.М., позовні вимоги підтримала. За її клопотанням судом було витребувано від Державної прикордонної служби України відомості про перетинання відповідачем державного кордону України, від Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копію виконавчого провадження № 44361939 щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів, а також від виконавчого комітету Пологівської міської ради Запорізької області як органу опіки та піклування - висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини.

Відповідач, будучи повідомленим про час і місце проведення підготовчого судового засідання відповідно до вимог процесуального закону, не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву та позов та (або) заяв з процесуальних питань не подав.

Представник третьої особи Полєшко О.В. вважала за можливе призначити справу до судового розгляду.

Ухвалою від 20.01.2025 підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до судового розгляду.

Відповідач, будучи повідомленим про час і місце судового розгляду відповідно до вимог процесуального закону, в судове засідання двічі не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд за згодою інших учасників справи вважав за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.

Позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду свої вимоги підтримала. Пояснила, що, зареєструвавши шлюб з відповідачем у 2013 році, а також народивши спільну з відповідачем дитину, сина ОСОБА_5 , вона вела спільне з відповідачем господарство протягом дуже незначного часу, після чого, наприкінці 2013 року, відповідач переїхав до іншого місця проживання, а з початку 2014 року зв`язок з ним взагалі був втрачений. Після цього відповідач жодного разу не робив спроб зв`язатись з дитиною, не спілкувався з сином, не брав участі у його вихованні та утриманні, повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Син батька взагалі не знає, не має з ним емоційного зв`язку, не заперечує проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Станом на час розгляду справи позивач із сином проживають на території ФРН, куди виїхали після 24.02.2022. При цьому наявність юридичного зв`язку з ОСОБА_2 за його фактичної відсутності обмежує позивача та дитину у реалізації окремих прав і свобод, коли потрібна згода батька.

Заслуханий в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтвердив, що ніколи не бачив свого біологічного батька і не спілкувався з ним, знаю про нього лише зі слів матері, будь-якої прив`язаності до батька не має, а тому позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не зашкодить його правам та інтересам.

Представник позивача, адвокат Сьора О.М., просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на зібрані у справі докази, які в сукупності надають підстави для цього.

Третя особа, як орган опіки та піклування, надав висновок, затверджений Пологівською міською військовою адміністрацією Пологівського району Запорізької області, за вихідним номером 631 від 15.04.2025. про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до його неповнолітнього сина ОСОБА_5 .

Від представника третьої особи надійшла заява про завершення судового розгляду без її участі.

Заслухавши пояснення учасників справ, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, 19.02.2013 року сторони уклали шлюб, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 186, який в подальшому був розірваний Рішенням Біляївського районного суду Одеської області у справі № 496/1272/14-ц від 22.07.2014, що підтверджується копією вказаного рішення. Рішення набрало законної сили 04.08.2014 року.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 21.03.2013 року, актовий запис № 2548.

Доказів сумісного проживання сторін однією сім`єю матеріали справи не містять.

При цьому Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси у справі № 521/15970/13-ц від 26.11.2013 року вирішено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 700 (сімсот) гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи з 26.09.2013 року до досягнення дитиною повнолітнього віку.

Виконавче провадження № 44361939 з виконання вказаного рішення суду про стягнення аліментів перебувало на виконанні у Пологівському відділі державної виконавчої служби у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), однак з початком тимчасової окупації Пологівського району Запорізької області після 24.02.2022 матеріали вказаного виконавчого провадження не були передані до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджується листом вказаного органу від 24.12.2024 № 76-7-26.1.

Станом на 30.09.2014 заборгованість відповідача із сплати аліментів за вказаним рішенням суду становила 15475,26 грн., що підтверджується листом ВДВС Пологівського районного управління юстиції Запорізької області від 02.10.2014 № 20827.

Матеріалами справи підтверджується, що Постановою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 11.12.2018 року у справі № 658/4958/18 Відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 44 ч, 1 КУпАП, а саме: ОСОБА_2 зберігав при собі, а саме у кишені своєї куртки паперовий згорток з речовиною, яка згідно висновку експерта № 1546-НР від 06.11.2018 року є особливо небезпечним, наркотичним, засобом - екстракт канабісу, масою 3,416 г., про що було складено протокол.

Вироком Бердянського міськрайонного суду у справі № 310/3209/17 від 18.07.2017 року Відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України, за фактом викрадення з домоволодіння особи похилого віку побутових речей та грошових коштів. Вирок набрав законної сили 18.08.2017 року.

Відомості про фактичне місце перебування відповідача станом на час розгляду справи відсутні.

Останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з ухвали Пологівського районного суду Запорізької області від 15,07.2019 року у справі № 324/35/19, якою було задоволено подання державного виконавця Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Колесник Олени Павлівни про оголошення розшуку боржника ОСОБА_2 .

Наприкінці лютого напочатку березня 2022 року територія Пологівського району Запорізької області була окупована збройними формуваннями, підконтрольними органам державної влади Російської Федерації, що є загальновідомою обставиною.

Позивач разом з сином покинула своє зареєстроване місце проживання у м. Пологи і виїхала за межі України, що підтверджується доданими до позовної заяви документами, виданими уповноваженими органами ФРН.

З листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02.10.2024 № 19-67207/18/24-Вих судом встановлено, що ОСОБА_2 в період з 01.09.2019 по 01.09.2024 не перетинав ані державного кордону України, ані лінію перетинання з тимчасово окупованою територію. При цьому на виконанні продовжує перебувати постанова державного виконавця у виконавчому провадженні № 44361939 про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзд за межі України від 28.03.2019.

Відомостей по смерть ОСОБА_2 , визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим, матеріали справи не містять.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи повідомленими кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, підтвердили, що протягом останніх щонайменше трьох років, коли вони знають і спілкуються з позивачем і її родиною, лише позивач займається матеріальним забезпеченням сина, його вихованням та духовним розвитком. Відповідач будь-якої участі у житті сина не бере.

За Висновком спеціаліста-психолога за результатами психологічного дослідження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного в Центрі психологічної допомоги «Серденько» 07.01.2025, психоемоційний стан дитини є стійким, настрій піднесений, наявне сприйняття світу як безпечного і майбутнього як позитивного. Разом з цим у дитини виявлено відсутність психоемоційного зв`язку з біологічним батьком, невключення його до складу сім`ї, переживання дискомфорту від різниці у прізвищі ОСОБА_5 та його мами, бажання це виправити в майбутньому, що пояснюється відсутністю батька у житті дитини.

Вказане підтверджується і доданим до цього висновку відеозапису співбесіди з ОСОБА_5 в режимі відеоконференції.

Відповідно до Висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, затвердженого Пологівською міською військовою адміністрацією Пологівського району Запорізької області, за вихідним номером 631 від 15.04.2025, з огляду на встановлені обставини життя і поведінки відповідача, досліджені під час судового розгляду докази, позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його сина визнано за доцільне як таке, що за даних умов буде в найкращих інтересах дитини.

Відповідачем вказаний висновок органу опіки та піклування не спростований.

Оцінюючи вимоги позивача щодо законності та обґрунтованості, суд виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

На підставі наведеного аналізу норм матеріального Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 23.12.2020 року у справі № 522/21914/17 висловився про те, що при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Встановлені у справі обставини поза розумним сумнівом вказують на те, що від утримання та виховання сина ОСОБА_5 відповідач вже давно самоусунувся і протягом тривалого часу не виконує батьківські обов`язки щодо них. Характерний для нормальної міцної сім`ї психоемоційний зв`язок між дитиною та батьком зруйнований внаслідок поведінки останнього, про що зазначено також у висновку органу опіки та піклування.

Щодо будь-яких обставин, які були б об`єктивною перешкодою для відповідача у виконанні ним своїх батьківських обов`язків, матеріали справи не містять, що вказує на ознаки свідомого та тривалого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків, що, у свою чергою, є однією з підстав позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1211,20 гривень.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 1, 13, 28, 141, 263-265, 280, 281 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , поданий через представника адвоката Сьору Оксану Миколаївну, до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчого комітету Пологівської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав, - задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав по відношенню до його неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РКНОПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Повний текст рішення складений 23.04.2025.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя М.М. Мінаєв