Номер провадження: 22-ц/813/3424/25
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

законного представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Паламарчук Олександр Сергійович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2024 року, повний текст якого складено 14.11.2024 року та ухваленого під головуванням судді Огренич І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юшин Андрій Юрійович, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

встановив:

11.09.2023 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юшин А.Ю., Служба у справах дітей Одеської міської ради, про стягнення боргу кредитором спадкодавця у розмірі 511 960,40 грн. в межах вартості отриманого спадкового майна і розміру боргу.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 11.09.2020 року між юристом Тишковським О.А. та ОСОБА_3 був укладений договір про надання юридичної допомоги. На виконання умов зазначеного договору позивачем було передано ОСОБА_4 грошову суму, еквівалентну 2500,00 доларів США.

14.10.2020 року до зазначеного вище договору була укладена додаткова угода №1. На погашення витрат, пов`язаних з виконання умов цієї додаткової угоди позивачем було передано ОСОБА_4 грошову суму, еквівалентну 1 500,00 доларів США.

24.04.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №2 та на погашення витрат із виконання умов цієї додаткової угоди позивачем було передано ОСОБА_4 грошову суму, еквівалентну 10 000,00 доларів США.

Також на виконання договору від 11.09.2020 року та додаткових угод, крім коштів, позивачем було передано на ім`я ОСОБА_4 нотаріально оформлену довіреність.

Згодом позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 помер, не виконавши зобов`язання за договором від 11.09.2020 року, що серед інших підтверджується відсутністю актів виконаних робіт, остаточним розрахунком за договором, стягнутих або повернутих коштів позичених за розписками, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом до спадкоємця.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено (а.с.168-170).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 адвокат Паламарчук О.С. ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.172-178).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.196-202).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю законного представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.209-214).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи є належні та допустимі докази на підтвердження факту повного виконання ОСОБА_4 усіх умов договору і додаткових умов до нього (а.с.168-170).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені та повинен вичинятися у формі, встановленій законом (ст.203 ЦК України). Закон встановлює для подібного виду правочину письмову форму його вчинення (ст.208 ЦК України) та вважає його вчиненим у письмовій формі, якщо зміст його зафіксований у одному або кільках документах, листах та підписаний стороною, сторонами (ст. 206 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона 'боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відтак, до спадкоємців переходять не тільки права, що належали спадкодавцю, але і його обов`язки, відповідні боргові зобов`язання спадкодавця.

Згідно зі ст.ст.1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до положень ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом сторазового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

З матеріалів справи вбачається, що 11.09.2020 року між ОСОБА_4 (виконавець), який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, та його правонаступником є дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.78, 83), та ОСОБА_3 (замовник) було укладено договір про надання юридичної допомоги.

Згідно п. 3.2.1 договору загальні витрати за цим договором визначені у сумі еквівалентної 10 000,00 доларів США (а.с.8-10).

На виконання умов зазначеного договору позивачем було передано ОСОБА_4 грошову суму, еквівалентну 2 500,00 доларів США (а.с.10).

Крім того, 14.10.2020 року до зазначеного вище договору між сторонами була укладена додаткова угода №1. Зазначена додаткова угода також зазначає отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 1 500,00 доларів США (а.с.11).

В подальшому, 24.04.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання юридичної допомоги від 11.09.2020 року, та п. 4. якої встановлено: «на погашення витрат, пов`язаних з виконанням умов цієї додаткової угоди «замовник» передає «виконавцю» грошову суму, еквівалентну 10 000,00 (десяти тисячам) доларів США, яка є часткою грошової винагороди передбаченою умовами договору про надання юридичної допомоги від 11 вересня 2020 року і додаткових угод до цього договору, котру «замовник» вплачує «виконавцю» у разі повного виконання ним всіх умов даного договору і додаткових умов до нього». Також, додаткова угода № 2 зазначає, що ОСОБА_4 від ОСОБА_3 у повному обсязі було отримано грошову суму у розмірі 10 000,00 грн. (а.с.12-12-зворот).

У встановленому законом порядку додаткову угоду № 2 до договору про надання юридичної допомоги від 11.09.2020 року ОСОБА_3 спростовано не було.

За таких обставин, з врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові з тих підстав, що п. 4 додаткової угоди № 2 до договору про надання юридичної допомоги від 11.09.2020 року підтверджує факт повного виконання ОСОБА_4 усіх умов даного договору і додаткових умов до нього.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Паламарчука Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. на навчанні в НШС України, повне судове рішення складено 21.04.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева