Справа № 282/229/25
Провадження № 2/282/181/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року

селище Любар

Любарський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Носача В.М.,

при секретарі судового засідання Наумчук-Їлмаз О.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та моральної шкоди,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві власності належав житловий будинок та земельні ділянки площею 0,25 га та 0,4066 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

02 березня 2020 року приватним нотаріусом Романівського районного нотаріального округу Житомирської області Прогонним Є.М. було посвідчено довіреність, якою позивач уповноважив відповідача ОСОБА_3 продати належне йому зазначене вище нерухоме майно.

Через деякий час позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 відчужив вказаний будинок та земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу своїй дочці ОСОБА_5 , а саме: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,25 га за ціною 28850,00 грн, земельну ділянку 0,4066 га за ціною 11670,00 грн. Договори купівлі-продажу від 14.07.2020 були посвідчені приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Житомирської області Соляром В.М. При укладенні даних договорів позивач присутнім не був, розрахунки за договорами з ним проведені не були, коштів він не отримував.

Оскільки права представника є похідними від прав особи, яку представляють, відтак у відповідача перед позивачем з моменту продажу вищевказаних об`єктів нерухомості виникло зобов`язання щодо передачі коштів, отриманих на виконання доручення.

Відповідач не виконав вимогу закону, не передав позивачу кошти, отримані у зв`язку з продажем будинку та земельних ділянок.

У зв`язку з простроченням відповідача щодо передачі позивачу коштів, отриманих у зв`язку з продажем нерухомого майна (28850,00 грн + 11670,00 грн = 40520,00 грн) окрім основної суми боргу, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних.

Інфляційні втрати за період часу з 15.07.2020 по 14.02.2025 складають 28651,95 грн, три проценти річних за період часу з 15.07.2020 по 14.02.2025 5581,77 грн.

Внаслідок неправомірних дій відповідача, які полягають у не передачі позивачу коштів, йому завдано моральної шкоди. Тривалий час він знаходиться в стресовому стані, втратив душевний спокій, у нього погіршилось самопочуття та психологічний стан. Моральну шкоду він оцінює в 50000,00 грн.

На підставі викладеного вище, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі 40520,00 грн, інфляційні втрати за період часу з 15.07.2020 по 14.02.2025 в сумі 28651,95 грн, три проценти річних за період часу з 15.07.2020 по 14.02.2025 в сумі 5581,77 грн, моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн та судові витрати пов`язані з розглядом справи.

04 березня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

24 березня 2025 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив, в якому він зазначає, що заявлені вимоги не визнає та просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю у зв`язку із їх безпідставністю.

Відповідач вважає голослівним та не підтвердженим жодним доказом твердження позивача про не передання йому коштів за договором купівлі-продажу від 14.07.2020.

Зазначає, що між ним та позивачем у справі ОСОБА_1 , який є хрещеним батьком його доньки ОСОБА_5 , було досягнуто усної домовленості щодо купівлі його дочкою будинку та земельних ділянок, які належали йому та знаходяться в АДРЕСА_1 . Після досягнення між ними відповідних домовленостей, ними було погоджено, що ОСОБА_1 видасть на ім`я відповідача довіреність, щоб він від його імені здійснив весь комплекс юридично значимих дій пов`язаних із укладенням договорів купівлі-продажу.

Вони погодили ціну, строки та порядок розрахунків, погодили, що донька відповідача повністю оплачує нотаріальне посвідчення договорів, несе супутні витрати по оцінці, плати витягів з ДЗК, оплати обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, а саме податку на доходи фізичних осіб.

02.03.2020 ОСОБА_1 після досягнутих ними домовленостей щодо усіх умов укладення договорів купівлі-продажу, видав на ім`я відповідача довіреність, якою уповноважив відповідача продати на умовах на свій розсуд і підписати договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, які належали йому та знаходились в АДРЕСА_1 . Довіреністю було передбачено визначати строки, ціну та інші умови на свій розсуд, провадити розрахунки тощо.

На момент укладення договорів купівлі-продажу належного ОСОБА_1 майна, відповідач мав усі необхідні повноваження для відчуження майна від його імені. Дана обставина не заперечується позивачем, а навпаки ним же визнається в позові.

Договори купівлі-продажу укладені 14.07.2020, тобто майже п`ять років, його донька, яка є власником даного майна, вільно ним володіє та користується, дані договори є дійсними, позивачем не оскаржувалися в судовому порядку, позивачу було відомо про їх укладення, адже після нотаріального посвідчення даних договорів передав позивачу їх копії із квитанціями про сплату податків від його імені для подальшого подання ним декларації про суми отриманого доходу в органи ДПС України.

Позивач у липні 2020 року був обізнаний із наявністю та із умовами укладених договорів купівлі-продажу і будь яких претензій до лютого 2025 року ним не заявлялось.

Причиною даного спору стало те, що відчуживши майно, позивач отримав дохід і внаслідок отримання доходу йому не вийшла субсидія, а тому він вважає, що донька відповідача має йому компенсувати кошти за субсидію, яка йому не вийшла у 2021 році.

Відповідач стверджує, що будь-якого боргу перед позивачем за продаж від його імені житлового будинку та земельних ділянок, які належали йому та знаходилися в АДРЕСА_1 він не має, кошти за продані об`єкти покупцем були передані безпосередньо продавцю до укладення договорів, про що зазначено в самих договорах купівлі-продажу. Дані обставини може підтвердити свідок ОСОБА_5 .

Крім того, відповідачем заявлено про застосування судом строків позовної давності до вимог за пред`явленим позовом.

24 березня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін та про виклик свідка ОСОБА_5

31 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує, що викладені у відзиві обставини не відповідають дійсності. Копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна та інші додані до позовної заяви документи позивач отримав в нотаріуса, який їх посвідчував. Коштів ні донька, ніхто інший позивачу не сплачували, а відповідач всі ці роки уникає та ігнорує позивача.

Зазначає, що поясненнями сторони та показами свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором. Лише наявність розписки в даному випадку може підтвердити передачу коштів ОСОБА_1 , а не поясненням відповідача чи покази його доньки.

Представник позивача вказує, що підстави для застосування позовної давності відсутні, так як позовна давність продовжена на строк дії карантину та воєнного стану.

07 квітня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про збільшення позовних вимог та ухвалення рішення про стягнення з з відповідача на користь ОСОБА_1 боргу, на який нараховувати інфляційні втрати та 3% річних до моменту виконання рішення суду.

11 квітня 2025 року від відповідача на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому він зазначає, що заявлені позовні вимоги не визнає, заперечує щодо їх задоволення, грошові кошти за продані об`єкти нерухомого майна ОСОБА_1 отримав повністю ще до підписання договорів купівлі-продажу, що стверджується змістом самих договорів. Зазначає, що виданої довіреності позивач не відкликав, надання звіту щодо виконання довіреності ніколи не вимагав, будь-яких боргових зобов`язань між нами не існує та ніколи не існувало, а тому наявність чи відсутність розписки взагалі є повним абсурдом. До подання даного позову будь-яких претензій майнового характеру позивачем до нього не заявлялося, письмової претензії від нього не надходило.

Зазначає, що доказів звернення до нотаріуса про отримання зазначених договорів сторона позивача не надає, а дати звернення позивач не зазначає умисно, аби не підтвердити того факту, що про їх укладення йому було відомо у липні 2020 року.

Щодо тверджень представника позивача про сплату податків вказує, що за змістом самих договорів купівлі-продажу, а саме у п. 2.5. Договору № 1329 від 14.07.2020 зазначено, що продавець сплатив до нотаріального посвідчення цього договору податок на доходи фізичних осіб у розмірі 5% від вартості об`єкта продажу, що становить 583 грн 50 копійок.

Щодо змісту самої довіреності, яка видавалася на його ім`я позивачем, зазначає, що дана довіреність є нотаріально посвідченою. А також позивачеві нотаріусом роз`яснювалися усі юридичні аспекти її видачі та юридичні правомочності представника за довіреністю. Із самого тексту довіреності слідує, що позивач уповноважив його: «... продати (на умовах на свій розсуд) і підписати в органах нотаріату договори купівлі-продажу ...», «... розписуватися за мене в тому числі підписати в органах нотаріату відповідні договори купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна...». Жодного слова про те, що він має право отримати кошти від проданих об`єктів нерухомого майна та передати їх чи то негайно, чи в якісь установлені строки позивачу, довіреність не містить та і не могла містити, адже усі умови продажу ними було погоджено до її видачі, кошти за продаж уже були передані позивачу до підписання договорів купівлі-продажу, що і стверджується самими договорами.

Щодо доданих представником позивача до відповіді на відзив постанов ВС, зазначає, що вони стосуються боргових зобов`язань, які також не є тотожними щодо предмета позову у даній справі.

Щодо перебігу строків позовної давності відповідач зазначає, що зупинення таких строків було запроваджено через існування певних обставин, через які особа не має реальної можливості звернутися до суду, а не з метою подання додаткового невиправданого часу для звернення за простроченими вимогами, які були прострочені без поважних причин. Карантин та воєнний стан мають свій негативний вплив, однак суд має встановити чи дійсно ці обставини були поважними причинами та враховуючи пропуск, чи буде це слугувати відновленню справедливого балансу та принципам демократичної країни й правової визначеності.

В судовому засіданні представник позивача вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та пояснив, що його довірителю належали на праві власності дві земельні ділянки та будинок. Позивач видав довіреність відповідачу, якою уповноважив продати будинок та дві ділянки. Через деякий час позивачу стало відомо, що відповідач відчужив нерухоме майно. На укладенні договору позивач присутнім не був. Про його укладення взнав випадково. Відповідач кошти не повернув до нині, хоча зобов`язаний був повернути, як повірений. Внаслідок чого позивач зазнав душевних страждань. Моральну шкоду він оцінює в 50000,00 грн. А також просить стягнути з відповідача кошти, які він отримав як повірений в сумі 40520,00 грн, а також стягнути інфляційні втрати та 3% річних до моменту виконання рішення суду, а також судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що він з ОСОБА_3 просто знайомий та останній проживав в його будинку АДРЕСА_1 більше десяти років. Зазначив, що він надав відповідачу доручення, а коли пішов оформляти субсидію то йому пояснили, що він продав нерухомість та запропонували звернутися до податкової інспекції, де йому надали витяг, в якому було зазначено, що він отримав прибуток в сумі 40500,00 грн.

Крім того, позивач зазначив, що довіреність ОСОБА_3 він видавав у нотаріуса за місцем свого проживання. Для видачі довіреності відповідач приїхав до нього в ОСОБА_6 . Позивач визнає, що довіреністю від 02 березня 2020 року він уповноважив ОСОБА_3 на продаж будинку та земельних ділянок на його розсуд. Про наявність договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок позивач дізнався у лютому 2021 року. Позивач не визнає факт отримання від покупця грошей до укладення даного договору.

Крім того вказав, що довіреність він видавав відповідачу з метою продажу будинку та отримання коштів. Суму продажу будинку сторони не обговорювали. Про суму продажу будинку він дізнався із договору купівлі-продажу.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзиві та заперечені на відповідь на відзив.

Також відповідач ОСОБА_3 пояснив, що позивач ОСОБА_1 являється його кумом. З метою оформлення будинку він приїхав в Романів до нотаріуса, де ОСОБА_1 надав йому довіреність на три роки. До моменту видачі довіреності він з ОСОБА_1 попередньо погодили умови укладення в майбутньому договорів купівлі-продажу, суму та порядок їх укладення. В день посвідчення довіреності, після відвідин нотаріуса, дочка віддала позивачу кошти в сумі 50000,00 грн. Позивач кошти перерахував. А також віддала позивачу копії документів. Через рік ОСОБА_1 звернувся до нього і повідомив, що в нього не вийшла субсидія, а також пред`явив претензію, що відповідач подав у податкову відомості про продаж будинку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона мала намір придбати будинок у свого «хрещеного». Вони попередньо домовились, що позивач дає довіреність, а відповідачі сплачують йому кошти. З метою отримати довіреність вони поїхали до нотаріуса, оформили довіреність на батька. Коли вийшли від нотаріуса, свідок особисто передала ОСОБА_1 кошти в сумі 50000 грн, та в подальшому почала готували документи для оформлення будинку. Розписку про передачу коштів у ОСОБА_1 вона не вимагала, так як у них були довірливі стосунки. За оформлення договорів купівлі-продажу ОСОБА_5 сплатила 21000,00 грн. Квитанції на оплату даних послуг у неї частково збереглися. Вони погодили, що дані витрати вона візьме не себе. Після оформлення документів, а саме 14 липня, вона повідомила про це ОСОБА_1 і протягом 4-5 днів надала йому копії документів. По документи ОСОБА_1 приїжджав додому до ОСОБА_5 . З тих пір до лютого-березня претензій ніяких від ОСОБА_1 не надходило. Потім ОСОБА_1 звернувся до неї з претензією про необхідність сплатити йому податок в сумі 8000,00 грн. А пізніше пред`явив вимогу, щоб вона заплатила йому субсидію.

Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

02 березня 2020 року приватним нотаріусом Романівського районного нотаріального округу Прогонним Є.М. посвідчена довіреність ОСОБА_1 , якою він уповноважує ОСОБА_3 продати (на умовах на свій розсуд) і підписати в органах нотаріату договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,6566 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

14 липня 2020 року приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Соляром В.М. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , який передав у власність за плату (продав) покупцеві ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,4066 га, у межах згідно планом, кадастровий номер :03:002:0212, що розташована: АДРЕСА_1 , а покупець приймає у власність за плату (купує) об`єкт продажу і сплатила за нього грошову суму відповідно до умов цього договору.

Пунктом 2.1 визначено, що продаж цей вчиняється за домовленістю сторін за 11670 гривень 00 копійок, які, за твердженням представника продавця, його довіритель особисто одержав від Покупця до підписання цього договору.

Пунктом 2.3. договору визначено, що підписанням цього договору сторонами свідчить про факт отримання від Покупця грошей, зазначених в п.2.1. цього Договору та відсутність будь-яких претензій в Продавця до Покупця.

14 липня 2020 року приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Соляром В.М. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , який передав у власність за плату (продав) покупцеві ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер :03:002:0211 та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець приймає у власність за плату (купує) об`єкт продажу і сплатила за нього грошову суму відповідно до умов цього договору.

Пунктом 2.1 визначено, що продаж цей вчиняється за домовленістю сторін за 28850 гривень 00 копійок, які, за твердженням представника продавця, його довіритель особисто одержав від Покупця до підписання цього договору.

Пунктом 2.4 договору визначено, що підписанням цього договору сторонами свідчить про факт отримання продавцем від покупця грошей, зазначених в п.2.1. цього Договору та відсутність будь-яких претензій в Продавця до Покупця.

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.07.2020 №216215625 слідує, що право власності на житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу номер 1328, виданий 14.07.2020.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.07.2020 №216217641 слідує, що право власності на земельну ділянку площею 0,4066 га, кадастровий номер :03:002:0212 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу номер 1329, виданий 14.07.2020.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.07.2020 №216214100 слідує, що право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :03:002:0211 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу номер 1328, виданий 14.07.2020.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (ч.1 ст.1000 ЦК України).

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст.1003 ЦК України).

Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч.1 ст.1004 ЦК України).

Повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України).

Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (ч. 1 ст. 1007 ЦК України).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України).

Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. 3 ст. 237 ЦК України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч. 1 ст. 244 ЦК України).

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Положеннями частин 1, 4 ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання (ч. 1 ст. 620 ЦК України).

У постанові від 25.03.2024 у справі № 458/229/18 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду проаналізувала норми Глави 17 та Глави 68 ЦК України й сформулювала такі висновки:

- традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (Глава 68 ЦК України);

- довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (ст. 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (ч. 1ст. 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво;

- Глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в ст. 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в ст. 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання;

- з урахуванням змісту ст. 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;

- видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, ст. 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки п. 3 ч. 1ст. 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою ст. 530 ЦК України.

На підставі доказів у справі суд встановив, що 02 березня 2020 року на підставі попереднього усного договору ОСОБА_1 видав ОСОБА_3 посвідчену приватним нотаріусом Романівського районного нотаріального округу Прогонним Є.М. та зареєстровану в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №236 довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 продати (на умовах на свій розсуд) і підписати в органах нотаріату договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,6566 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Довіреність видана терміном на три роки, дійсна до 01 березня 2023 року.

14 липня 2020 року приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Соляром В.М. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , який передав у власність за плату (продав) покупцеві ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,4066 га., у межах згідно планом, кадастровий номер :03:002:0212, що розташована: АДРЕСА_1 , а покупець приймає у власність за плату (купує) об`єкт продажу і сплатила за нього грошову суму відповідно до умов цього договору.

Окрім того, 14 липня 2020 року приватним нотаріусом Любарського районного нотаріального округу Соляром В.М. посвідчено договір купівлі продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 який передав у власність за плату (продав) покупцеві ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер :03:002:0211 та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець приймає у власність за плату (купує) об`єкт продажу і сплатила за нього грошову суму відповідно до умов цього договору.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено конкретний обсяг та зміст дій, які належало вчинити відповідачу в період дії довіреності, що вбачається з повноважень, якими останній був наділений за дорученням. Оскільки ОСОБА_3 на підставі довіреності реалізував належне позивачу майно за грошові кошти, а саме: земельні ділянки та будинок, тому він будучи повіреним зобов`язаний передати все одержане за договором довірителеві. Правочин вчинений повіреним, створює правові наслідки саме для довірителя.

З огляду здійснення відповідачем продажу на підставі доручення ОСОБА_1 належного останньому майна за кошти в сумі 40520,00 грн, відповідно до п. 2, п. 3 ст. 1006 ЦПК України у відповідача у справі виник обов`язок негайно надати позивачу звіт про виконання ним доручення, передати договір купівлі-продажу, а також отримані у зв`язку з виконанням його доручення грошові кошти у вказаній сумі.

При цьому свій обов`язок повернути поручителю грошові кошти відповідач мав виконати негайно, як то передбачено ст. 1006 ЦК України, бо у справі відсутні відомості про наявність між поручителем і повіреним домовленості про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення.

Позивач у позовній заяві та в судовому засіданні вказав, що відповідач свій обов`язок не виконав, зокрема не передав отримані за укладеним договором кошти.

Натомість відповідач заперечує проти позову, посилаючись на те, що позивач кошти за продаж свого майна отримав від ОСОБА_5 02.03.2020 на підставі усної домовленості після видачі позивачем доручення до укладення договору купівлі-продажу.

Разом з тим, норма ст.545 «Підтвердження виконання зобов`язання» ЦК України закріплює право боржника вимагати від кредитора надання йому доказів, що підтверджують виконання ним зобов`язання повністю або частково, а саме розписки про отримання виконання.

Право боржника вимагати від кредитора підтвердження прийняття виконання покликане забезпечити виконання боржником покладеного на нього тягаря доведення належного виконання зобов`язання.

Отже, виходячи з приписів ст. 545 ЦК України, слід дійти до висновку, що тягар доказування належного виконання обов`язку повіреного передати довірителю все отримане у зв`язку з виконанням доручення несе відповідач, тобто ОСОБА_3 , як боржник у цьому зобов`язанні та сторона у справі, яка посилається на виконання свого обов`язку.

Діючи добросовісно й обачливо, відповідач міг вимагати у позивача надання йому розписки про отримання виконаного, а в разі відмови затримати виконання зобов`язання, що мало б наслідком прострочення кредитора, яке виключає вину боржника.

При цьому відповідач не посилався на те, що позивач відмовився надавати йому розписку про отримання виконаного.

Тож у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази передачі відповідачем ОСОБА_3 чи ОСОБА_5 позивачу коштів, отриманих під час виконання його доручення з продажу земельних ділянок та будинку а, тому суд вважає, що відповідач не довів виконання свого обов`язку.

Таким чином, відповідач порушив право позивача на негайне отримання належних йому коштів, що є підставою для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_3 40520,00 грн.

Доводи відповідача про те, що передача ним позивачу грошових коштів, отриманих при виконанні доручення, підтверджується показами свідка ОСОБА_5 суд відхиляє, так як останній дав пояснення у справі де вказав, що між ним та ОСОБА_1 фактично відбувся попередній договір, згідно якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу на умовах, які вони погодили завчасно.

В пункті 5 ч.1 ст. 635 ЦК України визначено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Разом з тим ч. 1 ст. 218 ЦПК України вказує, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Разом з тим, відповідачем не надано до суду будь-яких доказів щодо наявної попередньої домовленості щодо укладення в майбутньому договорів купівлі-продажу належного позивачу майна ОСОБА_5 . Не містить таких відомостей і довіреність від 02.03.2020, хоча відповідач та свідок ОСОБА_5 вказували, що на час її видачі, між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було досягнуто домовленостей щодо усіх істотних умов договору, в тому числі його ціну.

Крім того, частиною 1 ст. 545 ЦК України визначено, що факт виконання боржником зобов`язання має підтверджуватися письмовими доказами (розпискою кредитора, або повернутим боржнику борговим документом), він не може доводитися показаннями свідків, які згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України в такому випадку є недопустимими доказами.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги надані в судовому засіданні покази свідка ОСОБА_5 відносно того, що між нею та позивачем була досягнута попередня домовленість (фактично укладений усний попередній договір купівлі-продажу), за яким вона передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50000 грн за придбання житлового будинку та земельних ділянок, так як дані покази є недопустимими згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України щодо доведення факту виконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 .

Також суд відкидає посилання відповідача у відзиві на пункт 2.3 договору купівлі-продажу від 14.07.2020 № 1329 де зазначено, що підписанням цього договору сторонами свідчить про факт отримання від покупця грошей, зазначених в п.2.1 цього договору та відсутність будь-яких претензій в продавця до покупця, а також на пункт 2.4 договору купівлі-продажу від 14.07.2020 № 1328 де зазначено, що підписанням цього договору сторонами свідчить про факт отримання продавцем від покупця грошей, зазначених в п.2.1 цього договору та відсутність будь-яких претензій в продавця до покупця, виходячи з наступного.

Відповідач зазначає, що така позиція узгоджується із висновками Верховного Суду у справах № 308/13400/14-ц та №361/558/16-ц. Проте, відповідач не взяв до уваги той факт, що правовідносини, які виникли між позивачем ОСОБА_1 (довірителем) та відповідачем ОСОБА_3 (повіреним) значно відрізняються від правовідносин, які викладені у постановах Верховного Суду, де розглядався спір між продавцем та покупцем за договором купівлі-продажу. Так, у вказаних постановах Верховний Суд вказав, що оскільки позивач та відповідач, як сторони договору власними підписами підтвердили факт отримання продавцем від покупця коштів до укладення договору-продажу, що засвідчено нотаріусом, а тому даний договір є належним доказом в частині доведення отримання коштів продавцем.

Поряд з тим, слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 був відсутній під час укладення договору купівлі-продажу, від його імені діяв довіритель, який письмовим документом мав підтвердити факт передачі коштів довірителю від реалізованого майна. Разом з тим, в судовому засіданні, як відповідач, так і свідок ОСОБА_5 вказали про відсутність будь-яких розписок зі сторони ОСОБА_1 про отримання грошових коштів.

Таким чином, оскільки договори купівлі-продажу належних ОСОБА_1 житлового будинку та земельних ділянок було укладено у його відсутність, а факт отримання ним коштів в даних договорах стверджено ОСОБА_3 , до якого і пред`явлено позов в даній справі, тоді як позивач заперечує даний факт, суд дійшов висновку про необгрунтованість покликання відповідача та його представника на п.2.1 та п.2.4, як на доказ отримання коштів за продаж майна ОСОБА_1 , так як належні докази такого отримання, а саме розписка у відповідача відсутня та не могли бути пред`явлена нотаріусу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача коштів в сумі 40520,00 грн підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

До матеріалів позовної заяви позивачем долучено розрахунок інфляційних втрат за період з 15 липня 2020 року (день, наступний після укладення договору купівлі-продажу) по 14.02.2025 відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить - 40520,00 грн; інфляційні втрати 28651,95 грн; 3% річних- 5581,77 грн.

Разом з тим, до початку судового засідання на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про збільшення позовних вимог, а саме: про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу, на який нарахувати інфляційні втрати та 3% річних до моменту виконання рішення суду. Дане клопотання протокольною ухвалою суду прийняте до розгляду в судовому засіданні.

Частиною 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У клопотанні про зміну позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача боргу на який нарахувати інфляційні втрати та 3% річних до моменту виконання рішення суду.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не може самостійно здійснити розрахунок або перевірити розрахунок позивача до дня виконання рішення, оскільки такого не надано. Тому стягненню з відповідача підлягають 3 % річних саме за наданим позивачем розрахунком за період з 15.07.2020 року (наступний день після укладання договору купівлі-продажу ) по 14.02.2025 року, що становить 28651,95 грн.

Також з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 5581,77 грн за період з 15.07.2020 року (наступний день після укладання договору купівлі-продажу ) по 14.02.2025 року, що становить 5581,77 грн.

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 50000 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За змістом ч. 1ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Позивач зазначає розмір моральної шкоди 50000 грн, які він просить стягнути з відповідача. Разом з тим, всупереч приписам ст.12, 81 ЦПК України позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка описана ним у позовній заяві.

Позовна заява, не містять жодного обґрунтування спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди на суму 50000 грн.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди.

Поряд з тим, суд зазначає, що відповідачем та його представником заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до заявлених вимог.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14, від 29.10.2014 у справі № 6-169цс14, від 30.09.2015 у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст.267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (п. 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019, прийнятій у справі № 911/3681/17).

Разом з тим, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Як зазначалося судом вище, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів в сумі 40520,00 грн, інфляційних втрат та 3 процентів річних.

Вивчаючи доводи відповідача щодо застосування строків позовної давності до пред`явлених позовних вимог, суд зважає на таке.

Постановою КМУ від 11.03.2020 № 211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами КМУ) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №530-ІХ від 17.03.2020 введення карантину, встановленого КМУ, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати»).

ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.30.2020 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений ЗУ від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020.

В постановах Верховного Суду від 07.09.2022, прийнятих у справі №679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20.04.2023 у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України №540-IX від 30 березня 2020 року перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Постановою КМУвід 27.06.2023 № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Разом з тим, п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим ЗУ «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого ЗУ «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».

У подальшому, відповідно до Указів ПрезидентаУкраїни №64/2022 від 24.02.2022«Про введення воєнного станув Україні» та № 65/2022 від 24.02.2022«Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації.

Таким чином, з огляду на приписи ст. 256, 257 ЦК України, п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату коли позивач міг дізнатися про порушення відповідачем його права тобто 14.07.2020, а також дату звернення позивача з цією позовною заявою, строк позовної давності щодо вимог позивача у справі, в силу п. 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУкраїни на момент подання позову не сплив і продовжувався на період дії в Україні воєнного стану.

Суд, частково погоджується з доводами представника відповідача з тим, що на всій території України з 01 липня 2023 року скасований карантин, який був встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, тоді як строк позовної давності мав закінчитись 14.07.2023, тобто вже після скасування карантинних обмежень. Проте відповідно до п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. На даний час строк дії воєнного стану в України продовжено.

З огляду на зазначене, суд розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 коштів в сумі 40520,00 грн, інфляційні втрати в розмірі в розмірі 28651,95 грн. та 3 % річних в сумі 5581,77 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані з розглядом справи пропорційно задоволеним вимогам, які підтверджені належними доказами, а саме судовий збір в сумі 747,53 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 23, 202, 237, 244, 256, 257, 261, 267, 506, 526, 530, 545, 610, 620, 625, 626, 629, 635, 1000, 1002, 1004, 1006, 1007 ЦК України, ст.ст. 11,12,13,81, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 40520 (сорок тисяч п`ятсот двадцять) грн 00 коп; інфляційні втрати в сумі 28651 (двадцять вісім тисяч шістсот п`ятдесят одна) грн 95 коп та 3 % річних в сумі 5581 (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят одна) грн 77 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 747 (сімсот сорок сім) грн 53 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Головуючий суддя В.М. Носач