ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 квітня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/7207/24

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/813/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Заявник: ОСОБА_1

Заінтересовані особи: Служба у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області, ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини (суддя Бездідько В.М.), ухвалене у м.Прилуки,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що заявниця самостійно виховує неповнолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 03 жовтня 1998 року по 29 вересня 2017 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розлучення діти проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні, участі у вихованні дітей батько не бере. За доводами заявниці, встановлення факту самостійного виховання дитини їй необхідно для отримання додаткової відпустки відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки».

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 рокувстановлено факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує свою неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення мотивовано тим, що вимоги заявника є обгрунтованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 . Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 прибув у судове засідання суду першої інстанції разом зі своєю донькою, яка проживає з ним і перебуває на його повному утриманні, проте їх не було запрошено до зали суду. За доводами заінтересованої особи, судом було порушено норми процесуального права, оскільки дана категорія справ розглядається в позовному провадженні, а не в порядку окремого провадження, враховуючи наявність спору про право. Також ОСОБА_2 вказує, що в заяві зазначено адресу заявниці АДРЕСА_1 , в той час як до заяви додано витяг з реєстру територіальної громади, де зазначено її адресу АДРЕСА_2 . При цьому визначено статус ОСОБА_2 як заявника та безпідставно вказано службу у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації, хоча у справі повинна бути залучена служба у справах дітей Прилуцької міської ради. Крім того, звертає увагу, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення суду зазначено однакове число, місяць та рік народження як заявниці, так і малолітньої доньки.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

08 квітня 2025 року Служба у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області направила до Чернігівського апеляційного суду лист про те, що представники Служби участі в розгляді справи в суді першої інстанції не приймали, оскільки в даній справі необхідно залучати не представника служби у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації, а представника служби у справах дітей Прилуцької міської ради Прилуцького району.

Також з матеріалів справи вбачається, що представник заявниці 16 січня 2025 року до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області подавала заяву про заміну третьої особи - Служби у справах дітей Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області на Орган опіки та піклування Прилуцької міської ради, яку судом першої інстанції розглянуто не було.

Чинним законодавством не передбачено можливість заміни заінтересованої особи у справах окремого провадження, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити таку заяву.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 1998 року, який розірвано рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2017 року (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Згідно з витягами з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстровані з 27 січня 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6, 6 зворот).

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

У справі, яка є предметом перегляду, заявниця просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для отримання заявницею додаткової відпустки.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частини першої статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України, зокрема батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просить встановити факт самостійного виховання нею дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батька дитини, а також потребує дослідження й врахування інтересів дитини.

З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 належить залишити без розгляду.

Оскільки допущені судом порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню із залишенням заяви без розгляду з підстав, передбачених ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив у тому числі стягнути з ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність повернення ОСОБА_2 з державного бюджету судового збору в розмірі 909 грн, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Питання розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду врегульовано ст. 142 ЦПК України, згідно з ч. 5 якої у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Аналіз положень зазначеної статті дає підстави для висновку, що у разі залишення позову без розгляду необхідною умовою для компенсації особі (одній стороні) здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи, є необґрунтовані дії іншої сторони, що і зумовили відповідні витрати під час розгляду справи та пов`язані з цим розглядом. Необґрунтованість дій позивача має бути належно обґрунтована з посиланням на відповідні докази/обставини справи.

Апеляційний суд вважає, що саме по собі звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини не може свідчити про необґрунтованість її дій, які б були підставою для компенсації судових витрат, оскільки звернення до суду є правом, яке гарантоване, зокрема, пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України, ч. 1ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що підстави для застосування положень ч. 5 ст. 142 ЦПК України щодо відшкодування заявницею ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 294, 315, 374, 377 ч.1, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини залишити без розгляду.

Повернути ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України сплачений судовий збір у розмірі 909 грн згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №03222614 від 14 березня 2025 року,

Платник/ініціатор ОСОБА_2 ,

Код платника/код ініціатора НОМЕР_1,

Надавач платіжних послуг платника/комерційний агент Полікомбанк. Відділення №20 у м.Прилуки вул.Київська, 313, м.Прилуки,

Отримувач ГУК у Черн.обл/гг м.Чернігів/22030101,

Код отримувача 37972475,

Надавач платіжних послуг отримувача Казначейство України,

Рахунок отримувача UA0025739,

Призначення платежу 101 НОМЕР_1 Судовий збір, за позовом ОСОБА_2 , на рішення від 24.02.25р. по справі 742/7207/24, Чернігівський апеляційний суд.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: