Справа № 143/535/24
10.04.2025 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області, в складі:
головуючого судді Бойка А. В.,
з участю секретаря Шуваріної В. А.,
прокурора Немирівської окружної прокуратури Огірчук О.Ю.,
представника Погребищенської міської ради Дзюби О. О.,
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Бойка А. М.,
представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Рябцуна С. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в м. Погребище цивільну справу за позовом керівника Немирівської окружної прокуратури Петраша Ростислава Івановича в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації земельної ділянки, повернення земельної ділянки, -
07.06.2024 керівник Немирівської окружної прокуратури Петраш Р. І. в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області звернувся до Погребищенського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним наказу, скасування державної реєстрації права власності, скасування державної реєстрації земельної ділянки, повернення земельної ділянки, згідно з яким просить:
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Вінницької обласної ради народних депутатів №263 від 25.10.1990 «Про зміну природно-заповідного фонду області» взято під охорону комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця» на території с. Гопчиця Погребищенського району Вінницької області.
Відповідно до п.1.3 Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Гопчиця» (далі по тексту - Положення), затвердженого наказом Державного управління охорони навколишнього середовища у Вінницькій області №63ОД від 15.06.2012, заказник входить до складу природно-заповідного фонду України охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення й використання.
Згідно з п.1.2 Положення, заказник загальною площею 411.3383 га розташований на території Новофастівської, Морозівської, Гопчицької сільських рад Погребищенського району Вінницької області: в межах Новофастівської сільської ради 21,4786га; в межах Морозівської сільської ради 165,0507 га; в межах Гопчицької сільської ради 224,8090 га, із них 49,9га в кв. 28 (вид. 1-6) знаходиться в користуванні Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Віноблагроліс».
Відповідно до п.2.1 Положення, заказник створений з метою забезпечення охорони орних земель від розвитку ерозійних процесів, каскаду ставків з великою кількістю водо плаваючої дичини та лісових масивів, де зростає ряд цінних лікарських рослин.
Межі Заказника наносяться на планово-катогорафічні матеріали органів Держкомзему на місцях та Користувачів, обов`язково враховуються при реконструкції та розвитку прилеглих до Заказника території (п. 1.7 Положення).
Зміна меж, категорії та скасування статусу території Заказника проводиться відповідно до ст.54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища на підставі експертного висновку (п.1.9 Положення).
Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області 07.09.2014 передано Фермерському господарству «Дружба-Л» для забезпечення режиму охорони та збереження ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» під охорону 224,8090га Заказника на території Гопчицької сільської ради, про що складено охоронне зобов`язання, яке зареєстроване у Державному управлінні охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області за №ЛндЗМ 35/555-534.
Таким чином, територія площею 224,8090 га на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області набула статус об`єкту природно-заповідного фонду, а отже має особливий статус.
Вказує, що у даному випадку ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельної ділянки у комунальну власність є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідної земельної ділянки.
Ухвалою суду від 10.06.2024 вжито заходи забезпечення позову, зокрема:
Ухвалою суду від 12.06.2024 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження.
04.07.2024 через систему «Електронний суд» відповідач ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надіслав відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача проти позовних вимог заперечує, вказав, що відомості про межі території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вноситься до Державного земельного кадастру, однак межі комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця» до Державного земельного кадастру не внесені.
Також, згідно з оприлюдненою інформацією Державного кадастру територій та об`єктів природно-заповідного фонду станом на 01.01.2024 зазначено, що ландшафтний заказник «Гопчиця» займає територію загальною площею 780 га, що суперечить Технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця» на території Гопчицької, Морозівської, Новофастівської сільських рад Погребищенського району Вінницької області від 2009 року, згідно з якої площа заказника становить 411,3383 га.
Крім того, в позовній заяві прокурор зазначає про існування охоронного зобов`язання, виданого ФГ «Дружба-Л», однак згідно з даними Державного земельного кадастру та відомостей, наявних у Головному управлінні, будь-які відомості щодо перебування земель заказника «Гопчиця» в користуванні ФГ «Дружба-Л» відсутні.
Згідно з Викопіюванням із чергового кадастрового плану Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, доданого до заяви ОСОБА_2 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, з якою він звернувся 08.05.2020 до ГУ щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000га на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства у власність, зазначена земельна ділянка відносилася до категорії земель: землі сільськогосподарського призначення (землі запасу). Тобто, на момент звернення ОСОБА_2 із зазначеним клопотанням згідно з даними Державного земельного кадастру, спірна земельна ділянка відносилася до земель державної власності сільськогосподарського призначення.
Положеннями статті 118 ЗК України встановлено чіткий перелік документів, які повинні додаватися до клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, а також конкретні підстави для відмови громадянину у наданні такого дозволу.
Згодом 21.12.2020 ОСОБА_2 звернувся до ГУ з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та передачі у власність земельної ділянки площею 2,000 га на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення. Згідно з поданого на затвердження проекту, а саме: Переліку обмежень у використанні земельної ділянки від 16.06.2020, охоронна зона навколо об`єкта природно-заповідного фонду відсутні.
Додані до клопотання документи відповідали вимогам чинного законодавства, оскільки були відсутні підстави для відмови у задоволенні поданого клопотання, Головне управління 26.05.2021 видало наказ №2-1678/15-21-СГ.
Враховуючи вищевикладене, ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області вважає, що при прийнятті наказу №2-1678/15-21-СГ від 26.05.2021 діяло виключно в межах та в спосіб, що були передбачені чинним законодавством.
Крім того, Головне управління вважає себе неналежним відповідачем по даній справі. Під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області визнане відповідачем по даній справі. Прокурором пред`явлено позовні вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області і фактично пред`явлений державою позивачем (в особі прокурора) до неї самої, проте позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. Таким чином, зазначене не відповідає частині першій ст. 48 ЦПК України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава і позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. У даному випадку прокурор не вправі заявляти даний позов до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Тому, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області вважає, що вказаний позов прокурора є абсолютно не обґрунтованим, безпідставним, та таким що не підлягає задоволенню.
Також у відзиві на позовну заяву ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області звертає увагу суду, що прокурором подано негаторний позов. Головне управління вважає, що вказаний спосіб захисту є неефективним, та не призведе до відновлення порушених прав держави, як про те стверджує прокурор (т.1 а. с. 168-209).
19.07.2024 від Немирівської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області (т.2 а. с. 1-28).
22.07.2024 від Немирівської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Бойка А. М. (т.2 а. с. 29-48).
29.08.2024 через систему «Електронний суд» від Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації надійшло пояснення третьої особи щодо предмету позову або відзиву, у якому зазначено, що рішенням Вінницької обласної ради народних депутатів №263 від 25.10.1990 «Про зміну природно-заповідного фонду області» взято під охорону комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця» на території с. Гопчиця Погребищенського району Вінницької області.
В матеріалах позовної заяви в додатках наявна наукова характеристика вищезазначеного заказника, в якій чітко зазначено, що заказник «Гопчиця» являє собою цінність і науковий інтерес, як ділянка типових болотних угруповань лісостепу, що має протиерозійне значення і багата на мисливську фауну та цінні види лікарських рослин.
Відповідно до п.4 п.3.1 Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Гопчиця», затвердженого наказом Державного управління навколишнього природного середовища у Вінницькій області №63ОД від 15.06.2012, на території заказника забороняється будь-яке порушення ґрунтового покриву.
15.01.2025 представник відповідача адвокат Бойко А. М. подав клопотання про доручення доказів по справі, а саме: копії проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 (т.2 а. с. 120-152).
Ухвалою суду від 15.01.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні прокурор Огірчук О. Ю. позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позові обставини та просить позов задовольнити. Відзиви на позов ГУ Держгеокадастру та представника відповідача адвоката Бойка А.М. вважає необґрунтованими, про що зазначено також у відповідях на відзиви. Вважає, що прокуратурою обрано правильний спосіб захисту порушеного права шляхом пред`явлення негаторного позову, який узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду.
Представник Погребищенської міської ради Дзюба О. О. в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області Рябцун С. В. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив з мотивів зазначених у відзиві.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Бойко А.М. в судовому засіданні позов не визнав. Просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.
Представник Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації Мірошніченко Т. Д. в судове засідання не з`явилася, подала заяву у якій розгляд справи просила провести у її відсутності, вказуючи, що позицію по справі ними викладено у наданих до суду письмових поясненнях (т.2 а. с. 95-96).
З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позові вимоги підлягають до задоволення повністю з огляду на таке.
В судовому засіданні встановлено, що рішенням Вінницької обласної ради народних депутатів №263 від 25.10.1990 «Про зміни природно-заповідного фонду області» взято під охорону комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця» на території с. Гопчиця Погребищенського району Вінницької області (т.1 а. с. 57-59).
Наказом Державного управління охорони навколишнього середовища у Вінницькій області №63ОД від 15.06.2012 затвердженого Положення про комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця» (т.1 а. с. 80-84).
Згідно з п.1.2 Положення, заказник загальною площею 411,3383 га розташований на території Новофастівської, Морозівської, Гопчицької сільських рад Погребищенського району Вінницької області: в межах Новофастівської сільської ради 21,4786га; в межах Морозівської сільської ради 165,0507 га; в межах Гопчицької сільської ради 224,8090 га, із них 49,9га в кв. 28 (вид. 1-6) знаходиться в користуванні Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Віноблагроліс».
Відповідно до п.1.3 Положення комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця» входить до складу природно-заповідного фонду України як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення й використання.
Пунктом 2.1 Положення визначено, що заказник створено з метою забезпечення охорони орних земель від розвитку ерозійних процесів, каскаду ставків з великою кількістю водоплаваючої дичини та лісових масивів, де зростає ряд цінних лікарських рослин.
Згідно з п.1.7 Положення межі Заказника наносяться на планово-катогорафічні матеріали органів Держкомзему на місцях та Користувачів, обов`язково враховуються при реконструкції та розвитку прилеглих до Заказника території.
Зміна меж, категорії та скасування статусу території Заказника проводиться відповідно до ст.54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища на підставі експертного висновку (п.1.9 Положення).
Відповідно до п.3.1 Положення, на території заказника забороняється:
-будь-яке будівництво, що може вплинути на зміну характеру місцевості і не пов`язане з режимом території Заказника:
-рубки головного користування;
-розвідувальні, підривні роботи, розробка всіх видів корисних копалин,
--будь-яке порушення ґрунтового покриву;
-Заготівля живиці та другорядних лісових матеріалів (лубу, кори, деревної зелені);
-Знищення та пошкодження окремих дерев, чагарників, трав`янистої рослинності;
-Знищення та суттєва зміна видового складу рослинного світу, в тому числі: заліснення та залуження земельних ділянок без відповідних наукових обґрунтувань;
-збір рідкісних та занесених до Червоної книги України видів рослин, а також їх квітів, плодів, тощо;
-сінокосіння в період вегетації квіткових рослин;
-розорювання земель за винятком заходів по обмеженню розповсюдження лісових пожеж;
-внесення в ґрунт мінеральних добрив;
-мисливство та полювання;
-організація таборів, місць стихійного відпочинку, стоянок автотранспорту, розведення вогнищ поза межами спеціально відведених для цього місць;
-в`їзд на територію заказника всіх видів механізованого транспорту, за виключенням службового транспорту Користувача, державних природоохоронних та інших інспекційних служб, пожежних машин;
-передача у господарське використання окремих земельних ділянок;
-будь-яке засмічення та забруднення території заказника;
-інші види робіт, що можуть призвести до порушення природних зв`язків та ходу природних комплексів, втрати наукової та природоохоронної цінності Заказника.
Як вбачається з охоронного зобов`язання зареєстрованого у Державному управлінні охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області за №ЛндЗМ 35/555-534, 07.09.2014 Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області передано Фермерському господарству «Дружба-Л» для забезпечення режиму охорони та збереження ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» під охорону 224,8090га Заказника на території Гопчицької сільської ради (т.1 а. с. 85).
Право приватної власності ОСОБА_1 на зазначену вище земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.06.2021 (номер запису про речове право: 42485284) (т.1 а. с. 126).
Відповідно до положень ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Статтею 19 ЗК України визначено категорії земель України за їх основним цільовим призначенням. Зокрема, пунктом «в» ч. 1 ст. 19 ЗК України визначено таку категорію земель як землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Частиною 3 ст. 19 ЗК України визначено, що земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
Статтею 43 ЗК України передбачено, що землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Аналогічний зміст має ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
Згідно зі ст. 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Пунктом «в» ч. 4 ст. 84 ЗК України визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.
Таким чином, ЗК України чітко визначено особливий статус земель природно-заповідного фонду, які у приватну власність з державної чи комунальної власності передаватись не можуть.
Відповідно до положень ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і призначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України. До складу природно-заповідного фонду України входять державні заповідники, природні національні парки, заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні та зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, заповідні урочища. Порядок організації, використання і охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду, додаткові їх категорії визначаються законодавством України.
За змістом ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать, природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів.
Згідно зі ч.2 ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.
Судом встановлено, що територія площею 224,8090 га на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області набула статус об`єкту природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця», а отже має особливий статус.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення; обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення.
Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду для сільськогосподарських потреб, а заготівля сіна та випасання худоби можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню таких територій.
Разом з тим, проведення сільськогосподарського виробництва суперечить призначенню природно-заповідних територій.
Відповідно до положень ч.1 ст.20 ЗК України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.
Згідно з ч.2 ст.20 ЗК України віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо: земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу; земельних ділянок приватної власності - їх власниками.
Частиною 7 ст.20 ЗК України визначено, зокрема, що зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом "б" частини першої статті 150 цього Кодексу, - з Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, вилучення земель природно-заповідного фонду є можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України. Проте таке погодження у даному випадку не отримувалось.
Незважаючи на те, що ГУ Держгекадастру у Вінницькій області віднесено належність вказаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянки першочергово визначається тим, що вона розташована в межах об`єкта природно-заповідного фонду, який має спеціальний режим території та не може передаватись у приватну власність.
Окрім того, у постанові від 07.10.2020 у справі №910/2323/18 Верховний Суд вказав, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.
Передана у приватну власність земельна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду, а тому її правовий режим регулюється, крім земельного, також природоохоронним законодавством.
ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області при розгляді клопотання мало відмовити в наданні дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки така земельна ділянка входить у межі Заказника та належить до земель природно-заповідного фонду, які не можуть передаватися у приватну власність.
Як вбачається із вказаних вище норм законодавства, стосовно земель природо-заповідного фонду закон установлює пріоритет державної чи комунальної власності над приватною.
Розглянувши виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повинно було відмовити у затвердженні проекту землеустрою.
Право власності Погребищенської міської ради на спірну ділянку не могло припинитися внаслідок прийняття рішення органом, який відповідно до своєї компетенції не наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками природно-заповідного фонду та в силу прямої заборони, визначеної ст. 84 ЗК України.
Незаконні накази ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області призвели до зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення та її вибуття із комунальної власності.
Відповідно до ст. 21 ЗК України визначено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів державної влади.
За ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Визнання незаконними та скасування акта (рішення) у частині рішень є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судами цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки. Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення).
Згідно з ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення в наслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Оскільки документи, подані для державної реєстрації спірної земельної ділянки не відповідали вимогам законодавства, то державний кадастровий реєстратор на підставі ч. 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» зобов`язаний був відмовити у такій реєстрації.
Разом з тим, згідно з договором купівлі-продажу №891 від 14.06.2021 ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку ОСОБА_1 , який на даний час являється її власником.
Існування зазначеного договору є юридичною перешкодою у реалізації уповноваженими органами правомочностей користування та розпорядження спірною ділянкою.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таке права вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Договір купівлі-продажу є правочином щодо розпорядження майном, а тому правом на його укладання наділений лише законний власник майна, тобто особа, що має усі правомочності щодо майна.
З урахуванням змісту ст.178 ЦК України щодо неможливості вільного відчуження обмежених в цивільному обороті об`єктів права власності на майно набувається та право користування переходить від однієї приватної особи до іншої лише в разі, якщо майно не має передбачених законодавством обмежень в оборотоздатності.
Право власності на спірну земельну ділянку, на момент виникнення спірних правовідносин, належало державі та в силу вимог закону приватна особа не може набути право власності на неї, що беззаперечно підтверджує незаконність подальшої передачі цієї земельної ділянки теперішньому власнику ОСОБА_1 , оскільки укладати договір купівлі-продажу може лише законний власник майна.
Відповідно до ст. 334 ЦК України право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає із дня такої реєстрації.
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухома майно права приватної власності на земельну ділянку природно-заповідного фонду за особою, яка протиправно його набула у власність, є перешкодою у реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт.
Пунктом 2 ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Указані положення узгоджуються з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Суд відхиляє доводи представників відповідачів щодо обрання прокуратурою невірного способу захисту.
Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснити права користування та розпорядження ним. Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду.
Право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.
У разі протиправного передання цих об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їхній правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язаний з позбавленням володіння права власності держави чи відповідної територіальної громади.
У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.
Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача щодо створенняперешкод позивачу у здійсненні цих правомочностей.
Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпорядження майном належить власнику майна (ч.1 ст.317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає права володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності.
Таким чином, власник земельної ділянки, яка входить у межі об`єкта природно-заповідного фонду територіальна громада в особі Погребищенської міської ради, може вимагати усунення порушення права комунальної власності на цю ділянку, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади, їх посадових осіб, договори або інші правочини та вимагати повернути цю ділянку.
Суд також відхиляє доводи представника відповідача адвоката Бойка А. М. щодо втручання у право відповідача на мирне володіння майном як добросовісного набувача.
Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
На думку суду, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.
Згідно ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, тому з врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню на користь Вінницької обласної прокуратури сума судового збору.
Керуючись ст. ст. 3-13, 19, 76-81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 10.06.2024 у виді накладення арешту на земельну ділянку та заборони вчиняти певні дії продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 21.04.2025.

Суддя