МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/2382/24
Пр. №2/521/376/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С. за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посилаючись на те, що у квітні 1999 року він став зустрічатись з ОСОБА_5 , а в червні 1999 року вони стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу у будинку відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 21 квітня 1999 року. Крім них, у будинку за зазначеною адресою також проживали мати та брат відповідачки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з відповідачкою народився син ОСОБА_6 .

Позивач зазначив, що у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме з 01 січня 2004 року по вересень 2022 року, він з відповідачкою вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, а з 2002 року стали займатися спільним бізнесом, на що у 2002 році він позичив у знайомих 20000,00 доларів США.

Вказував, що у період з 2003 року по 2009 рік для ведення бізнесу він брав кредити в АТ «ПроКредитбанк» на загальну суму 232000,00 доларів США, які були ним виплачені, що підтверджується довідкою АТ «ПроКредитбанк» від 16 березня 2023 року.

Стверджував, що у період спільного проживання ними були придбані виробнича будівля за адресою: АДРЕСА_2 , виробниче обладнання, квартира по АДРЕСА_3 , земельні ділянки у с.Малодолинське, Одеської області, добудовані два будинка на земельній ділянці по АДРЕСА_1 де вони проживали, а також орендується три торгових павільйони на Промринку 7-й кілометр.

Зазначив, що відповідачці на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року належать два житлових будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які вона отримала у спадщину.

Будинок, в якому вони проживали з відповідачкою, був старим, одноповерховим (8м х 10м) з прогнилими дерев`яними підлогами, санвузлом дачного типу на вулиці, а другий будинок, який було введено в експлуатацію згідно акту о готовності від 12 березня 1996 року, це була коробка 2-х поверхового будинку з дахом і вставленими вікнами без підлоги, тому вони після того, як стали ФОП продовжили ремонт та добудову будинків.

У 2015 році ОСОБА_5 придбала на своє ім`я квартиру АДРЕСА_4 , площею 48,2 кв.м. та нежиле приміщення АДРЕСА_5 , площею 3,4 кв.м., які були подаровані їх сину ОСОБА_6 .

В 2016 році ОСОБА_5 придбала три земельні ділянки, а саме: на ім`я позивача за договором купівлі-продажу від 03 червня 2016 року зі змінами, серія та номер 587 земельну ділянку АДРЕСА_6 , площею 0,0899 га; на своє ім`я за договором купівлі-продажу від 02 червня 2016 року, серія та номер 585 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_6 площею 0,0898 га та на своє ім`я за договором купівлі-продажу від 23 серпня 2016 року, серія та номер 921 земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_6 площею 0,09 га.

Зазначив, що в 2018 році на підставі договору купівлі-продажу №1103 від 17 серпня 2018 року на ім`я відповідачки була придбана будівля виробничо-складської бази за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 633,9 кв.м., в якій він зробив ремонт та придбав виробниче обладнання, у тому числі, станок універсальний для різки пакетів вартістю 690690, 00 грн.

Стверджував, що будівля виробничо-складської бази за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 633,9 кв.м., хоча і була придбана на ім`я відповідачки але за його особисті кошти, які він збирав з 2010 року та які отримав у порядку спадкування після смерті батька та мати, а також від продажу 1/3 частини квартири по АДРЕСА_1 .

Оформлення вказаної будівлі на ім`я відповідачки було здійснено у зв`язку з тим, що у 2003 році він переніс інфаркт, а в 2005 році був визнаний інвалідом 2 групи, тому вважав, що з таким станом здоров`я з ним може всяке трапиться, а відповідачка потім передасть будівлю сину.

27 жовтня 2022 року відповідачка на підставі договору дарування від 27 жовтня 2022 року подарувала будівлю виробничо-складської бази за адресою: АДРЕСА_7 , їх сину ОСОБА_6 .

Вважає, що будівля виробничо-складської бази за адресою: АДРЕСА_7 є його приватною власністю, оскільки придбана за його особисті кошти.

Вказував, що усі покупки та витрати оформлялися на ім`я відповідачки, так як він вважав, що їх відносини довгострокові і не має значення на чиє ім`я оформлено майно.

З часом відносини між ними погіршувались, син виріс, і з початку вересня 2022 року вони стали проживати окремо, так як він переїхав жити в інше місце.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просив суд встановити факт його проживання з відповідачкою однією сім`єю з 01 січня 2004 року по вересень 2022 року; визнати спільною сумісною власністю два 2-х поверхових будинку на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_4 , площею 48,2 кв.м.; нежиле приміщення АДРЕСА_5 , площею 3,4 кв.м.; земельну ділянку за адресою: адресою: АДРЕСА_6 площею 0,09 га.; визнати частково недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу №1103 будівлі виробничо-складської бази за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 633,9 кв.м., укладений 17 серпня 2018 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 ; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , площею 48,2 кв.м., укладений між ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір дарування нежилого приміщення №24к по АДРЕСА_8 , площею 3,4 кв.м., укладений між ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 ; визнати ОСОБА_4 власником частини спільного майна, а саме: двох реконструйованих будинків за адресою: АДРЕСА_1 ; частки квартири АДРЕСА_4 , площею 48,2 кв.м.; частки нежилого приміщення АДРЕСА_5 , площею 3,4 кв.м., частки земельної ділянки за адресою: адресою: АДРЕСА_6 площею 0,09 га.

Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 50).

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року задоволено частково заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову (т. 1 а.с. 76-78).

Ухвалою суду від 14 березня 2024 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову (т. 1 а.с. 107).

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року задоволено клопотання сторін про виклик свідків та витребування доказів (т. 2 а.с. 223-224).

Ухвалою суду від 17 травня 2024 року задоволені письмові зауваження представника відповідача ОСОБА_6 адвоката Сімоненко Р.О. щодо неправильності протоколу судового засідання від 30 квітня 2024 року (т. 3 а.с. 14).

Ухвалою суду від 18 червня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_5 про витребування доказів (т. 3 а.с. 62).

Ухвалою суду від 03 вересня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_5 про витребування доказів (т. 3 а.с. 173-174).

Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року заява адвоката Симоненко Р.О. про відвід судді по справі залишена без задоволення (т.4 а.с.43-44).

Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_4 про виклик свідка (т.4 а.с.56).

Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті (а.с.57).

Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року заяви ОСОБА_4 про долучення до матеріалів справи доказів та виклик свідків залишено без розгляду (т.4 а.с.136-137).

Представник позивача, діючий на підставі ордеру від 04 березня 2023 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надав відповідь на відзив ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 7,8, т. 3 а.с.54-56).

Представник відповідачки ОСОБА_5 , діюча на підставі ордеру від 11 березня 2024 року та договору про надання правовової допомоги від 11 березня 2024 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Раніше надала відзив на позов, в обгрунтування якого зазначила, що у період з 1999 року по 2000 рік між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були близькі стосунки, в результаті яких у них, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син, ОСОБА_6 . Однак, ці обставини не зумовили факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_4 однією сім`єю, у тому числі в належному ОСОБА_5 будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , в якому остання проживала із матір`ю та братом.

Вказувала. що ОСОБА_5 не бажала проживати з позивачем та створювати сім`ю, у зв`язку з наявністю між ними постійних конфліктів та його залежністю від азартних ігор.

Стверджувала, що у ОСОБА_5 відсутні будь-які документи, які б підтверджували їх з позивачем церковний шлюб, тому заявлена позивачем обставина про проведення між ними з ОСОБА_5 церковного обряду шлюбу не відповідає дійсності.

При цьому, звернула увагу суду на те, що відповідно до ч. 3 ст. 21 СК України релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя.

Спілкування позивача з їх сином, участь ОСОБА_4 у розвитку спортивних здібностей ОСОБА_8 є виключно реалізацією ним його батьківських прав та обов`язків, передбачених ст.ст. 121, 150 СК України.

Верховний суд у постанові від 13 листопада 2019 року по справі № 638/20216/16 визначив, що доводи касаційної скарги про те, що факт спільного проживання сторін у період з 2003 року по квітень 2014 року підтверджено фотознімками з коментарями до них, адресою постійного проживання, придбанням позивачем майна на користь сім`ї, витрачанням коштів на спільні цілі тощо, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем відповідно вимог статей 12, 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами наявність фактичних шлюбних відносин з відповідачем. Заперечуючи проти позовних вимог, а саме перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, відповідачка зазначила, що позивач пропонував їй зареєструвати шлюб, однак вона відмовилась, оскільки не бажала створювати сім`ю з ним. Крім того, суди встановили, що у спірний період сторони зареєстровані за різними адресами. Наявність сумісних подорожей та спільні фотознімки також не свідчить, що сторони були по`вязані сумісним побутом, а не лише спільно проводили час. Факт народження спільної дитини також не є підставою вважати про наявність подружніх відносин.

У постанові від 17 січня 2024 року у справі № 759/14906/18, Верховний суд зазначив, що посилання на факт її вагітності до укладення шлюбу є безпідставним, оскільки сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Позиція представника позивача про те, що діалог, нібито, між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , згідно якого останній повідомляє співрозмовника про те, що скоріш за все батьки вдома, не може свідчити, що син сторін сприймав житловий будинок по АДРЕСА_1 , як місце проживання ОСОБА_4 , оскільки, цей діалог не містить жодного такого твердження, а лише ілюструє сприйняття ОСОБА_6 , позивача та ОСОБА_5 , як батьків, що відповідає фактичним обставинам.

Частиною 1 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», документами, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Відсутність факту проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується, зокрема, випискою з будинкової книги, з якої вбачається, що за даною адресою проживали та проживають ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 , що також підтверджується відповідними відмітками у їх паспортах та витягами з реєстру територіальної громади.

Більше того, сам позивач надає докази, що його зареєстроване місце проживання є адреса: АДРЕСА_9 , ще з 12 серпня 1994 року по даний час.

Окрім того, факт того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не проживали спільно у вказаному житловому будинку може бути підтверджений свідком: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з 2002 року є хатньою робітницею ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , та може підтвердити відсутність факту спільного сумісного проживання позивача та ОСОБА_5 .

Вважає, що позивачем не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу, який би підтверджував сприйняття ним та відповідачами, в період з 1999 року по 2022 рік, житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , як місця його проживання, знаходження там його речей, в кількості, необхідній людини для щоденного використання протягом тривалого періоду часу.

Стверджувала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ніколи не мали спільного бюджету, не несли витрат, які б можна було кваліфікувати, як такі, що здійснені в інтересах сім`ї, не вели спільне господарство, не здійснювали спільно придбання будь-якого майна в інтересах сім`ї.

Вказувала, що ОСОБА_5 з моменту набуття права власності на житловий будинку АДРЕСА_1 та по теперішній час самостійно несе витрати по його утриманню, а саме: особисто, за власні кошти, сплачує комунальні послуги за електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення; послуги з охорони даного будинку; особисто купувала будівельні матеріали, меблі та побутову техніку до даного житлового будинку, що підтверджується квитанціями про сплату ОСОБА_5 електроенергії, послуг з водопостачання та водовідведення, сплату послуг з газопостачання.

Наведеним спростовуються доводи позивача, що останній брав участь в утриманні та поліпшенні даного житлового будинку, який на підтвердження власних доводів не надає жодного належного, допустимого та достовірного доказу.

Зазначила, що з 1999 року по 2002 рік ОСОБА_5 працювала на посаді директора цеху ПП «Салют» та, відповідно отримувала заробітну плату.

З 15 липня 2002 року по даний час ОСОБА_5 є фізичною особою-підприємцем, за основним видом діяльності: неспеціалізована оптова торгівля та проводить свою підприємницьку діяльність, зокрема, на ринку «Сьомий кілометр» (ТОВ «Промтоварний ринок»), також, місця продажу її товарів розміщені на виробничій території, за адресою: АДРЕСА_10 .

Тобто, ОСОБА_5 в період з 1999 року по даний час має постійне джерело доходів, самостійно себе матеріально забезпечує, ніколи не потребувала та не отримувала від позивача жодної фінансової допомоги, що підтверджується копіями декларацій ФОП за період з 2009 року по 2022 рік, виписками з банківського рахунку ОСОБА_5 в період 2016 року по 2023 рік, з яких вбачається несення нею витрат, зокрема, побутового характеру, поповнення належної їй банківської карти особисто та відсутності будь-який грошових надходжень на її користь з боку позивача.

Доводи позивача відносно того, що він почав здійснювати підприємницьку діяльність, з метою ведення з ОСОБА_5 спільного бізнесу та витрачання ним прибутків в інтересах сім`ї, не відповідають дійсності, адже, не підтверджені будь-якими належними, допустимими та достовірними доказами, зокрема, договорами про співпрацю, договорами про оренду нерухомого майна чи інших об`єктів для спільного розміщення для ведення господарської діяльності, тощо.

Стверджувала, що ОСОБА_5 та позивач ніколи не вели спільної господарської діяльності, ніколи не формували за рахунок неї спільний бюджет, протилежного позивачем, не доведено.

Зазначила, що якщо порівняти види господарської діяльності позивача та відповідачки, то вони не співпадають, що свідчить що кожний з них мав та має різну господарську діяльність, та є окремими суб`єктами підприємництва.

Доводи позивача, що ним було взято кредит у АТ «ПроКредит банк», в інтересах сім`ї, не підтверджується жодними належними, достовірними та допустимим доказами.

Крім того, розподілу обов`язків між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , притаманних сім`ї, ніколи не було, оскільки вони ніколи не позиціонували себе сім`єю. Будь-які дії, пов`язані з духовним, матеріальним розвитком ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вирішувалися ними кожним окремо та індивідуально.Питання щодо вступу ОСОБА_5 в будь-які договірні стосунки, набуття майна тощо, вирішувалися нею виключно самостійно.

Вказувала, що 03 травня 2016 року ОСОБА_5 відчужила на підставі договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 земельну ділянку№ НОМЕР_2 , вартістю 149 533,88 грн, за адресою: АДРЕСА_6 .

При цьому, п. 11 Договору купівлі продажу від 03 травня 2016 року № 596 підтверджується, що продавець, тобто ОСОБА_5 своєю заявою свідчить що відчужувана земельна ділянка є її особистою приватною власністю, оскільки, на час її набуття вона не була одружена і ні з ким не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу.

Покупець ОСОБА_4 своєю заявою свідчить, що в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу й грошові кошти, що витрачаються покупцем не є об`єктом спільної сумісної власності.

Тобто, між сторонами не було жодних прав та обов`язків, які притаманні подружжю, вступаючи в договірні відносини кожен з них діяв самостійно.

Факт укладення договору купівлі продажу від 03 травня 2016 року № 596 та його зміст свідчить, що ОСОБА_5 сприймала позивача, вступаючи з ним у договірні відносини, як і будь-якого пересічного контрагента.

Спільна присутність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на святах чи відпочинку, їх спільні фото разом з сином, жодним чином не можуть слугувати доказом їх спільного проживання однією сім`єю, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 жовтня 2023 року по справі № 201/11673/20.

Отже, з викладеного вбачається, що ОСОБА_5 ніколи не мала з позивачем спільного побуту, спільного місця проживання та взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю.

Доводи позивача про проживання ним за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_5 не підтверджені жодними доказами, оскільки останній ніколи не ніс витрат по утриманню даного будинку, ніколи не розміщав там власних речей, які необхідні людини в місці постійного проживання, ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_6 ніколи не сприймали вказаний житловий будинок, як місце проживання позивача.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтвердив несення позивачем витрат в інтересах, нібито, сім`ї, так само як і доказів формування сторонами спільного бюджету, несення спільних витрат, ведення спільного господарства.

Сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ніколи не позиціонували себе подружжям, дані особи певний короткий період мали близькі романтичні стосунки, внаслідок чого у них народилася спільна дитина, що зумовило необхідність у їх періодичних зустрічах, за необхідності вирішення питань, що пов`язано виключно з батьківством.

11 жовтня 1996 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси ОСОБА_5 було надано дозвіл № 367/96 на виконання будівельних робіт по житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

21 квітня 1999 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння, яким Управління житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому засвідчило її право власності на домоволодіння, яке складається з двох житлових будинків літ. «А», літ. «Г», сараїв літ. «Б», літ. «В», прибудов літ. «а», літ «а1», літ. «в».

29 грудня 1998 року ВАТ «Одесгаз» видало ОСОБА_5 технічні умови за № 1615 на підключення та газопостачання до житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

17 березня 1999 року ОСОБА_5 було видано акт Державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, яким підтверджено, що ОСОБА_5 своїми силами закінчила будівництво 2-ох поверхового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 236,6 кв.м, житловою площа 113,4 кв.м, поверховість: 2 поверхи, підсобні приміщення: добудови а, а1, в, який готовий до вводу в експлуатацію.

17 вересня 2001 року між ТОВ «Марконі ЛТД» та ОСОБА_5 було укладено договір

№ 17/9-3 на виготовлення столярних виробів, пунктами 1.1,1.2, 4.1 якого передбачено, що замовник доручає, а підрядник зобов`язується виготовити столярні вироби з маталопластика, пластиковий профіль фірми aluplast., об`єм, характер та вартість робіт, визначених п. 1.1 договору визначається в робочих кресленнях і специфікації, які є частиною даного договору, яка складає 10 131 грн.

25 вересня 2003 року було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що будинок складається з двох поверхів, площа першого поверху становить 123, 4 кв. м, з них житлова 60,8 кв.м, площа другого поверху становить 113,6 кв.м, х них житлова 52,6 кв.м.

Тобто, відомості про технічні характеристики двох поверхового житлового будинку, який входив до складу належного ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності домоволодіння, АДРЕСА_1 , станом на 1999 рік та 2003 рік повністю співпадали.

27 лютого 2007 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Інфокс» було укладено договір на послуги водовідведення та водопостачання, за яким Водоканал зобовязувався надавати послуги з подачі питної води та прийому стічних вод власнику домоволодіння по АДРЕСА_1 .

01 травня 2016 року між Управлінням поліції охорони в Одеській області та ОСОБА_5 було укладеного договір № ПЦО-2/332к-16 про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції охорони, п.1.1 якого передбачено, що замовник доручає, а виконавець зобов`язується здійснювати технічне обслуговування сигналізації та охорону майна на об`єкті, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

10 листопада 2017 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_11 було укладено договір на надання послуг, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виготовленню та монтажу виробів: кухні, фурнітури та дзеркала на бічну частину холодильника, варістю 5 800 доларів США

14 квітня 2018 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_11 було укладено договір на надання послуг, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виготовлення та монтажу виробів: шафа-купе, вартістю 1 545 доларів США.

Отже доводи позивача про те, що він брав участь у здійсненні ремонту та якісного поліпшення домоволодіння по АДРЕСА_1 , не підтверджені жодними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 1303/1459/12 визначив, що сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин вважає, що відсутні будь-які підстави для визнання домоволодіння по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_5 , оскільки вказане домоволодіння, ОСОБА_12 отримала у спадщину та здійснювала його поліпшення виключно своїми силами, що підтверджується доказами, що надаються на їх підтвердження.

Зазначила, що 23 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Стікон» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Бр-63, на підставі якого ОСОБА_5 набула у власність майнові права на квартиру, площею 90,42 кв.м, у житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , плановий строк закінчення будівництва якого планувався на 2 квартал 2012 року.

Також, 23 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Стікон» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Бр-63-н/ж, на підставі якого ОСОБА_5 набула у власність майнові права на нежитлове приміщення, площею 3,4 кв.м, у житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , плановий строк закінчення будівництва якого планувався на 2 квартал 2012 року.

22 червня 2021 року право власності ОСОБА_5 на квартиру та на нежитлове приміщення було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стверджувала, що позивач до вищевказанного майна не має жодного відношення.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року по справі № 712/14547/16-ц визначив, що факт періодичного проживання, спільного відпочинку сторін без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Статтями 317, 319, 321ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Наведені положення законодавства свідчать про правомірність відчуження ОСОБА_5 на користь сина квартири АДРЕСА_11 , оскільки ці об`єкти нерухомого майна перебували у її володінні на підставі особистої приватної власності.

17 серпня 2018 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу № 1103, за яким ОСОБА_5 за особисті кошти набула у власність нежитлове приміщення, площею 618,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 2 604 108 грн.

Позивач наполягає, що даний об`єкт нерухомого майна було придбано за його особисті кошти, тому, саме він є реальним покупцем за цим договором, оскільки з 2010 року відкладав гроші на покупку даної будівлі від здійснення підприємницької діяльності, а також внаслідок отримання ним спадщини.

При цьому, будь-яких доказів які б свідчили про наявністю причинно-наслідкового зв`язку між фактом купівлі ОСОБА_5 спірного нежитлового приміщення та наявністю коштів у відповідача, немає.

Натомість, разом з відзивом на позов надано декларації, які підтверджують наявність у ОСОБА_5 доходів, зокрема, в період з 2009 р. по 2019 р. у сумі понад 6 млн грн від здійснення нею підприємницької діяльності, а також розписку надану ОСОБА_5 - ОСОБА_14 про отримання в останньої позики в розмірі 110 000 доларів США.

Тобто, ОСОБА_5 має в наявності докази які підтверджують джерело походження коштів на придбання нею спірної будівлі, натомість, позивач окрім надуманих обставин, доказів наявності в нього станом на 2018 рік 2 604 108 грн, які б дорівнювали вартості будівлі не надає.

Вважає, що позивачем, в порушення вимог ст.ст. 76,77,78,81ЦПК України, не доведено факту, ні наявності в нього грошових коштів на придбання даного об`єкта нерухомого майна, ні передачу їх ОСОБА_5 для використання їх нею для оплати вартості придбаного майна.

Посилаючись на вищевказані обставини, відповадачка просила суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст.227 ЦПК України надала до суду вступне слово та заяву про вступне слово (т. 1 а.с. 74, 123-146, т.4 а.с.96-102, ).

Представник відповідача ОСОБА_6 , діючий на підставі ордеру від 28 березня 2024 року та договору про надання правової допомоги та представництва в суді №б/н від 27 березня 2024 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Раніше надав відзив на позов, посилаючись на те, що ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією сім?єю, як чоловік і дружина разом не проживали, спільного господарства не вели, не мали відносин притаманних подружжю, оскільки побутом, утриманням житла та вихованням їх сина ОСОБА_6 займалась ОСОБА_5 .

Водночас, ОСОБА_5 не заперечувала проти зустрічей сина з позивачем, з родичами, поїздок позивача за кордон до сина, присутності позивача на змаганнях, в яких приймав участь син. Це пояснює наявність спільних фотографій у позивача, які він надає в якості доказу до позовної заяви. Однак ці фотографії не підтверджують саме проживання як чоловіка і дружини, наявність прав і обов?язків подружжя, придбання майна в інтересах сім?ї, відносин притаманних подружжю.

Згідно із виписки із домової книги, виданої Органом самоорганізації населення «Ближні Млини» за адресою: м. Одеса, вул. Глиняна, буд. 27 мешкають та зареєстровані 2 особи: ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 , відомості про про будь-яких інших зареєстрованих осіб, або осіб, які мешкають без реєстрації у вищевказаному домоволодінні - відсутні.

Стверджував, що позивач має іншу сім?ю, проживає разом з ОСОБА_15 в

с. Нерубайське, Одеського району, Одеської області, на підтвердження вказаних обставин надав супровідний лист Одеського районного відділення поліції №2 Головного Управління Національної поліції в Одеській області та рапорт капітана поліції Арпентія І., з змісту якого вбачається, що ОСОБА_15 мешкає на протязі тривалого часу з чоловіком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_12 .

Вказував. що відповідач ОСОБА_6 особисто знайомий з жінкою позивача ОСОБА_16 , спілкувався з нею, знає обставини їхнього спільного життя, приїзжав до них.

Вважає, що встановлення факту спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією сім?єю без шлюбу є безпідставним та таким, що суперечить законодавству України і моральним засадам суспільства, тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити, виходячі з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об?єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 03 червня 2021 року у справі №748/1943/19 зазначив, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15ц визначила, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з?ясувати час та джерело його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім?єю; спільний побут; взаємні права та обов?язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім?ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов?язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов?язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

З змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_4 у 2002 році нібито у знайомих позичив 20 000 доларів США і сумісно з ОСОБА_5 почав займатися спільним бізнесом, але при цьому, позивач на підтвердження вказаних обставин, не надав належних та допустимих доказів про інвестування або спільний бізнес з ОСОБА_5 .

Вважає вказані твердження позивача безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не мав спільного бізнесу з ОСОБА_5 , так як працювали вони окремо, мали окремі виробничі приміщення, окремі рахунки, окремий дохід і витрати. Угоди про спільну діяльність чи інвестування, між ними не укладались.

На підставі договору №03-01-10 ФОП ОСОБА_4 окремо орендував приміщення 300 кв.м на АДРЕСА_13 і приміщення 400 кв.м. на АДРЕСА_14 .

В даному договорі, як і в інших договорах, позивач вказує свою адресу: АДРЕСА_15 , а не адресу відповідачів.

ФОП ОСОБА_5 має окремий розрахунковий рахунок, окремі приміщення в яких займалася підприємницькою діяльністю, на грошові кошти, які позичила у ОСОБА_14 купила приміщення за адресою: АДРЕСА_7 , де займалась підприємницькою діяльністю окремо від позивача.

Також ОСОБА_5 вела підприємницьку діяльність на ринку «Сьомий кілометр», та сама їздила в Китай, отримувала товар, тощо.

Вказував, що в період з 2004 року по 2022 рік, за який позивач просить встановити факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, позивач укладав нотаріально посвідчені угоди з приводу купівлі-продажу майна, дарування, кредитного договору та при цьому оформляв нотаріально посвідчені заяви, в яких свідчив, що в шлюбі не перебуває та ні с ким не проживає без укладання шлюбу.

03 травня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою:

АДРЕСА_6 , площею 0,0898 га, яка належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №673625 від 04 грудня 2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі №17 від 04 грудня 2007 року, яка була продана за 149533,88 грн.

В п.11 договору ОСОБА_4 , як покупень, своєю заявою свідчить, що в шлюбі не перебуває та ні с ким не проживає однією сім?єю без укладення шлюбу й грошові кошти, які витрачаються покупцем не є об?єктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_5 , як продавець, своє заявою свідчить, шо земельна ділянка, яка відчужується є її особистою приватною власністю, оскільки на час набуття її у власність не була заміжня та ні с ким не проживає однією сім?єю без укладання шлюбу. Копія вищезазначеного договору додається до відзиву.

Отже, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не вважали себе подружжям, ні с ким не проживали без укладання шлюбу та заявами засвідчували, що майно є приватною власністю продавця, а грошові кошти покупця, що витрачаються не є об?єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи наведений факт, зазначає, що і всі інші об?єкти, які були придбані відповідачкою ОСОБА_5 , не є спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, позовні вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю: двох 2-х поверхових будинків на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ; квартири площею 48,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_16 ; нежитлового приміщення площею 3,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_17 ; земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_6 , не підлягають задоволенню у зв?язку з їх безпідставністю та не доведенню факту проживання однією сім?єю без шлюбу.

У зв?язку з цим не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на частини спільного майна, оскільки позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту створення спірного майна внаслідок спільної праці сторін та за спільні кошти.

Що стосується вимог позивача стосовно визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_16 загальною площею 48,2 кв.м., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 22 листопада 2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. та визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення загальною площею 3,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_17 , укладений укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 22 листопада 2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О., то дані вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Вважає, що в задоволенні позовних вимог щодо визнання частково недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу виробничо-складської бази загальною площею 633,9 кв.м., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , посвідчений 17 серпня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіним О.М., слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, щодо відповідності змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

ОСОБА_5 на час укладання вищезазначеного договору купівлі-продажу у зареєстрованому шлюбі не перебувала та з позивачем не проживала, тому згода останнього, не вимагалась.

17 серпня 2018 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 за згодою дружини продавця ОСОБА_17 , було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 618,5 кв.м. Продаж вчинено за 2 604 108 гривень 00 копійок.

Покупець своєю заявою засвідчив, що на момент укладання договору в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім?єю без укладення шлюбу грошові кошти, що витрачаються нею не є об?єктом спільної сумісної власності подружжя. Нежитлове приміщення набувається нею в особисту власність.

Відтак, твердження ОСОБА_4 , що будівля виробничо-складської бази загальною площею 633,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_7 є його приватною власністю і він вважає себе покупцем є необгрунтованим, тому задоволенню не підлягає.

Стверджував, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем вищевказаного приміщення, яке використовує у своїй підприємницькій діяльності. Даний факт спростовує доводи позивача, що ОСОБА_5 подарувала приміщення сину з метою приховуванням реальних розмірів спільного майна.

Посилаючись на вищевказані обставини відповідач ОСОБА_6 просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі (т.1 а.с.117,118,119,167-184).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України та главою 26 книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1999 року по 2000 рік перебували у близьких відносинах без реєстрації шлюбу.

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є інвалідом 2 групи безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК від 23 листопада 2010 року, посвідченням учасника бойових дій та пенсійним посвідченням (т.1 а.с.12,14,69,70).

Встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 , що підтверджується паспортом громадянина України (т.1а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з 21 червня 1986 року до 12 січня 1990 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_18 , який був розірваний 12 січня 1990 року, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т.3 а.с.103-105).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.27).

Відповідачі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №М1-47594-ю/о від 01 березня 2024 року та за №М1-46845-ю/о від 01 березня 2024 року та відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру №466655 від 27 лютого 2024 року та за №466664 від 27 лютого 2024 року (т.1 а.с.48,49,53,54).

Факт реєстрацїї Кротюк Л.Б. та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується домовою книгою та випискою з домової книги від 27 червня 2023 року (т.1а.с.189, т.2 а.с.8-18).

З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2000 року було оформлено свідоцтво про вінчання між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у церкви ОСОБА_19 , хоча ОСОБА_5 у відзиві заперечує даний факт (т.1 а.с.24,26).

З змісту листа Одеського Епархиального управління від 25 вересня 2024 року №735, який оформлений на ім`я ОСОБА_5 вбачається, що «благословіння таінства шлюбу знімається» (т.3 а.с.238).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору дарування від 14 квітня 1995 року належала квартира

АДРЕСА_18 , загальною площею 65,30 кв.м., яка була відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 31 березня 2000 року, ОСОБА_20 (т.3 а.с.189-190,191-192).

Встановлено, що рішенням 10 сесії ХХ1 Таїровської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 17 квітня 1997 року ОСОБА_5 було надано у постійне користування земельна ділянка для індівідуального дачного будівництва за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, пгт. Черноморка, Таїровська селищна рада, ДК «Кінбурн», площею 0,03 га, уч. № НОМЕР_3 (т.2 а.с.164).

Рішенням 16 сесії ХХ1 Таїровської селищної ради народних депутатів №22 від 11 березня 1998 року ОСОБА_5 було надано безкоштовно в приватнру власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд, площею 0,015 га в АДРЕСА_19 , із земель запасу (т.2 а.с.125).

08 серпня 1998 року земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд, площею 0,015 га в АДРЕСА_19 була передана ОСОБА_5 , що підтверджується актом передачі земельної ділянки під будівництво (т.2 а.с.166).

03 січня 2000 року власником житлового будинку (земельної ділянки) по АДРЕСА_20 , ОСОБА_5 , було укладено договір на обслуговування №137 к (т.2 а.с.167-168).

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2003 року ОСОБА_5 отримала задаток від ОСОБА_21 за земельну ділянку по

АДРЕСА_20 у розмірі 25000,00 доларів США, що підтверджується розписками від 05 серпня 2003 року та віж 01 жовтня 2003 року (а.с.169-170).

Встановлено що ОСОБА_5 належало на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 травня 1996 року домоволодіння по

АДРЕСА_1 , яке 08 січня 1998 року було зареєстроване в ОМБТІ та РОН. (т.1а.с.23).

11 жовтня 1996 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси ОСОБА_5 було надано дозвіл № 367/96 на виконання будівельних робіт по житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с150).

17 березня 1999 року домоволодіння по АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію, що підтверджується актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 17 березня 1999 року (т.1 а.с.23-25 звор.,150).

Встановлено, що 21 квітня 1999 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 було видане свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року на домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових будинків літ. «А»,літ. «Г»; сараїв літ. «Б», літ. «В», прибудов літ. «а», літ. «а1», літ. «в», яке було видане на підставі технічного паспорту від 13 січня 1998 року, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 21 квітня 1999 року №358, замість свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 травня 1996 року, зареєстрованого ОМБТІ та РОН 08 січня 1998 року (т.1 а.с.23).

Отже, ОСОБА_5 належить на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з двох житлових будинків літ. «А», літ. «Г»; сараїв літ. «Б», літ. «В», прибудов літ. «а», літ. «а1», літ. «в» (т.1 а.с.23).

Право власності ОСОБА_5 на домоволодіння по АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.1 а.с.168-173,т.3 а.с.116 звор.).

Згідно технічного паспорту від 25 вересня 2003 року житловий будинок АДРЕСА_1 , складається з двох поверхів, площа першого поверху становить 123, 4 кв. м, з них житлова 60,8 кв.м, площа другого поверху становить 113,6 кв.м, х них житлова 52,6 кв.м. (т.1 а.с.150-152).

Встановлено, що 29 грудня 1998 року ВАТ «Одесгаз» видало ОСОБА_5 технічні умови № 1615 на підключення та газопостачання до житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (т.153, т.2 а.с.20-27,41-42,43-50).

13 травня 2004 року на ім`я ОСОБА_5 було видано дозвіл на підключення під напругу нового електроспоруди №197 від 10 травня 2001 року та типовий договір про надання послуг електрозв`язку №7497374 (т.2 а.с.28, 29 -30,31-40).

Встановлено, що ОСОБА_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в 1993 році та в 1994 році вносила оплату за прокладку каналізації , що підтверджується довідкою від 19 вересня 2006 року (т.2 а.с.40).

17 вересня 2001 року між ТОВ «Марконі ЛТД» та ОСОБА_5 було укладено договір № 17/9-3 на виготовлення столярних виробів, за умовами п.п. 1.1, 4.1 якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується виготовити столярні вироби з маталопластика, пластиковий профіль фірми aluplast, загальна вартість робіт складає 10 131 грн. (т.1 а.с.153 звор.-154).

Встановлено, що 27 лютого 2007 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Інфокс» було укладено договір на послуги водовідведення та водопостачання, за яким Водоканал зобовязувався надавати послуги з подачі питної води та прийому стічних вод власнику домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.154).

01 травня 2016 року між Управлінням поліції охорони в Одеській області та ОСОБА_5 було укладеного договір № ПЦО-2/332к-16 про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції охорони, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується здійснювати технічне обслуговування сигналізації та охорону майна на об`єкті, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна плата на місяць за Договором складає 240,00 грн. (т.1 а.с.155-157).

10 листопада 2017 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_11 було укладено договір на надання послуг, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виготовленню та монтажу виробів: кухні, фурнітури та дзеркала на бічну частину холодильника, варістю 5 800 доларів США (т.1 а.с.158).

14 квітня 2018 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_11 було укладено договір на надання послуг, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виготовлення та монтажу виробів: шафа-купе, вартістю 1 545 доларів США (т.1а.с.158 звор.).

Факт того, що саме ОСОБА_5 , як власник домоволодіння несла витрати по комунальним послугам, що надаються до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а також по придбанню будівельних матеріалів для поліпшення даного об`єкту нерухомого майна, підтверджується квитанціями про сплату електроенергії, квитанціями про сплату послуг з водопостачання та водовідведення, квитанціями про сплату послуг з газопостачання, а також квитанції на придбання ОСОБА_5 будівельних матеріалів для поліпшення даного об`єкту нерухомого майна (т.2 а.с.51-137).

Встановлено, що 01 березня 2005 року між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «Промтоварний ринок» була укладена тимчасова угода про надання тимчасового торгового місця (т.2 а.с.171-172).

15 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та ТОВ «БК «СтройТЕК» було укладено договір на поставку торгового павільону, вартістю 61612,00 грн. (т.2 а.с. 173-174,175).

11 червня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_22 було укладено договір купівлі-продажу павільону (т.2 а.с.176).

13 червня 2017 року між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «Промтоварний ринок» укладено договір про надання послуг по здійсненню торговельної діяльності (а.с.179-187).

Встановлено, що 16 серпня 2018 року між ОСОБА_5 та ФЛП ОСОБА_23 було укладено договір оренди обладнання №000053791 та акти передачі обладнання у тимчасове користування від 02 жовтня 2018 року, від 01 вересня 2018 року, від 01 листопада 2018 року, (т.2 а.с.188,189,190).

Судом встановлено, що 23 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Стікон» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Бр-63, на підставі якого ОСОБА_5 набула у власність майнові права на квартиру, площею 90,42 кв.м, у житловому будинку, за адресою:

АДРЕСА_3 , плановий строк закінчення будівництва якого планувався на 2 квартал 2012 року.

22 червня 2021 року право власності ОСОБА_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.168-173).

Крім того, 23 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Стікон» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Бр-63-н/ж, на підставі якого ОСОБА_5 набула у власність майнові права на нежитлове приміщення, площею 3,4 кв.м, у житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , плановий строк закінчення будівництва якого планувався на 2 квартал 2012 року (т.1 а.с.176-178,179).

22 червня 2021 року право власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення, площею 3,4 кв.м, у житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_3 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.168-173).

Встановлено, що витрати по оплаті комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_4 здійснювала ОСОБА_5 , з якою було укладено договір про надання послуг по утриманню будинку, споруд та прибудинкової териорії від 26 червня 2013 року та видана розрахункова книжка на 2017-2019 рр (т.2 а.с.138-140,141-163).

22 листопада 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були укладені договора дарування №563, №564 за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 90,4 кв.м, у тому числі житловою 48,2 кв.м. та нежитлове приміщення АДРЕСА_5 , загальною площею 3,4 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєструзаборон відчуження об`єктів нерухоимого майна щодо суб`єкта (т.1 а.с.32-33,168-173,175).

Встановлено, що 27 червня 2023 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 було укладеного договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 90,4 кв.м, у тому числі житловою 48,2 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєструзаборон відчуження об`єктів нерухоимого майна щодо суб`єкта від 13 березня 2024 року (матеріли оскарження а.с.77-81 ).

01 вересня 2023 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_24 було укладеного договір дарування квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 90,4 кв.м, у тому числі житловою 48,2 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєструзаборон відчуження об`єктів нерухоимого майна щодо суб`єкта від 13 березня 2024 року ).

Таким чином, на час звернення ОСОБА_4 до суду, квартира

АДРЕСА_4 , загальною площею 90,4 кв.м, у тому числі житловою 48,2 кв.м. належала на праві власності ОСОБА_25 , до якого позовні вимоги щодо вказаної квартири не заявлялись (матеріли оскарження а.с.77-81 ).

Встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2016 року серії та номер 921 належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_6 площею 0,09 га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєструзаборон відчуження об`єктів нерухоимого майна щодо суб`єкта (т.1 а.с.32-33)

Також, ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2016 року, серія та номер 585 належить земельна ділянка за адресою:

АДРЕСА_6 площею 0,0898 га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєструзаборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.1 а.с.32-33).

Встановлено, що 03 травня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , площею 0,0898 га, яка належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №673625 від 04 грудня 2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі №17 від 04 грудня 2007 року, яка була продана за 149533,88 грн. (т.1 а.с.149,194-196,180).

З змісту пунктів 10,11 Договору купівлі продажу від 03 травня 2016 року вбачається, що продавець своєю заявою, свідчить що відчужувана земельна ділянка є його особистою приватною власністю, оскільки, на час її набуття він не був одружений і ні з ким не проживав однією сім`єю без укладення шлюбу. Він є повноважним власником вказаної земельної ділянки і має усі права щодо вільного розпорядження нею. Зміст заяви доведено нотаріусом до відома покупця.

Покупець своєю заявою, свідчить, що в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу й грошові кошти, що витрачаються покупцем не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (т.3 а.с.36,37).

Встановлено, що 22 квітня 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_26 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_26 земельну ділянку під

АДРЕСА_6 (т.3 а.с.76-77).

При укладанні вказаного договору ОСОБА_4 оформив нотаріально посвідчену заяву про те, що в шлюбі не перебуває, ніз кім однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, зазначена земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_6 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та є його особистою приватною власністю. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю зазначеної земельної ділянки, відсутні (т.3 а.с. 78).

01 жовтня 2015 року між ПАТ «Агропромисловий плодоовочевий комбінат «Одеса» та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір оренди нежитлових приміщень №03-01/10 за умовами якого оредодавець передає, а орендар приймає в тимчасове оплатне користування нежитлові приміщення площею 300 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_14 та нежитлові приміщення площею 400 кв.м. у вигляді рампи критої, що розташовані за адресою: АДРЕСА_13 , строком з 01 жовтня 2015 року по 01 грудня 2016 року (т.1 а.с.199-204).

Встановлено, що 14 серпня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_14 надала ОСОБА_5 у борг 110000,00 доларів США строком до 14 серпня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики, ОСОБА_5 надала ОСОБА_14 розписку, з змісту якої вбачається, що ОСОБА_5 повернула ОСОБА_14 борг у повному обсязі (т.1 а.с.39,174).

17 серпня 2018 року між ОСОБА_13 (продавець) та ОСОБА_5 , за згодою дружини продавця ОСОБА_17 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу № 1103, за яким ОСОБА_5 за особисті кошти набула у власність нежитлове приміщення, площею 618,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , вартістю 2 604 108 грн. (т.1 а.с.95-97).

З змісту п.8 Договору купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року вбачається, що покупець ОСОБА_5 своєю заявою свідчить, що на момент укладання договору в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім?єю без укладення шлюбу й грошові кошти, що витрачаються нею не є об?єктом спільної сумісної власності подружжя. Нежитлове приміщення набувається нею в особисту власність (т.1 а.с.37 звор.).

Вищезазначені обставини були підтверджені заявою ОСОБА_13 (т.2 а.с.243).

Встановлено, що 27 жовтня 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 виробничу-складську базу, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , площею 633,9 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєструзаборон відчуження об`єктів нерухоимого майна щодо суб`єкта (т.1 а.с.31-33,175).

16 лютого 2024 року між ОСОБА_27 та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір а умовами якого ОСОБА_6 передав в іпотеку ОСОБА_27 нерухоме майно: виробничу-складську базу, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , площею 633,9 кв.м. (а.с.).

Відповідач ОСОБА_6 з 08 листопада 2022 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.190-191).

Свідок ОСОБА_28 в судовому засіданні пояснив суду, що він є відчимом ОСОБА_4 , знає його з 13 років. Також знав його дружину ОСОБА_29 , у них є дитина. Будинок знаходиться по АДРЕСА_6 , бував у будинку. Проживали вони однією сім`єю. ОСОБА_30 отримав спадщину після смерті матері та батька. Був у нього на ринку «Сьомий кілометр», там він працював на своєму підприємстві. Разом з дружиною їздив в ОСОБА_31 . На першому підприємстві виготовляли кульки. ОСОБА_4 приймав участь у вихованні сина, їздив з ним на змагання. З ОСОБА_5 знайомий давно. В 2009 році вона була на похованні. У будинку на АДРЕСА_6 бачив ОСОБА_29 , але не бачив їх сина.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив суду, що він є братом позивача. Раніше з ОСОБА_5 були нормальні відносини, а зараз ні які. Позивача знає з народження, знав його першу дружину, з якою він розлучився. Потім позивач вінчався з ОСОБА_5 , гуляли в ресторані. Вони будували будинок на земельній ділянці, на якому був тільки сарай. У них була повноцінна сім`я, виховували сина, був спільний бізнес. Разом їздили на підприємство. Нове приміщення по АДРЕСА_10 купив ОСОБА_4 , але оформив на ОСОБА_5 . Ми отримали спадщину після смерті батька, а він ще після смерті матери 100000,00 доларів США. Вони жили разом в будинку, який побудували для матері ОСОБА_32 . У них була повноцінна сім`я. Він платив за сина 5000,00 доларів США, коли той був в США. Вся спадщина ОСОБА_33 пішла у сім`ю. Все майно у них спільне.

Свідок ОСОБА_34 в судовому засіданні пояснив суду, що він ОСОБА_4 знає 10 років. Працював у нього у будинку, на підприємстві. З ОСОБА_5 зустрічався, але більше працював з ОСОБА_4 . Проводив 6-7 років тому роботу по будівництву. Вони проживали як чоловік та жінка.

Свідок ОСОБА_35 в судовому засіданні пояснила суду, що ОСОБА_5 знає з ринку «Сьомий кілометр», торгувала з 1990 року. ОСОБА_4 знає по чуткам. У нас є спільні друзі. ОСОБА_36 чоловік був «блатним», ОСОБА_30 також. Люба займалась продажей кульків. Про ОСОБА_33 дізналась після народження дитини. Близко стали спілкуватися у 2014 році, коли син поїхав до США, вона залишилась сама. ОСОБА_33 бачила один раз у будинку. Він поводився не як господар. ОСОБА_37 будувала будинок і сама за все платила. Люба не представляла ОСОБА_33 мені, як свого чоловіка. Земельну ділянку та приміщення по АДРЕСА_6 купувала для сина. Між сторонами не було сімейних відносин. ОСОБА_5 здійснювала торгівлю на ринку ринку «Сьомий кілометр», їздила в Турцію, Польшу. Також хотіла поставити виготовлення кульків.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила суду, що позивача знає як батька сина відповідачки. ОСОБА_5 знаю з 1995 року, ОСОБА_4 знаю після народження їх сина. З ОСОБА_38 познайомились на «толчке», она торгувала. Потім відкрили цех, де я стала працювати. В 2002 році

вона запропонувала мені прцювати няней та хатньою робітницею у її будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , в якому проживали її мати, брат та її син. З ОСОБА_39 вони проживали до її приходу. Ми з ним зустрічались, коли він приїзжав до сина, два раза на тиждень. ОСОБА_5 не довіряла ОСОБА_4 , так як він їй зраджував, пив, та зловживав наркотиками. Він добре відносився до сина. Він був у статусі друга ОСОБА_32 , він не поводився як господар до мене. ОСОБА_5 оплачувала її роботу, утримувала будинок. ОСОБА_4 не проявляв заботу про будинок.

З 2016 року по 2020 рік він інколи приїзжав до будинку з друзями. Я не бачила, щоб він сам приїзжав до ОСОБА_5 . Я не можу вважати ОСОБА_33 чоловіком ОСОБА_5 , оскільки у нього не було ключів від будинку. На першому поверсі будинку знаходився кабінет ОСОБА_32 , а не ОСОБА_33 .Він погано поводився, тому ОСОБА_37 його не сприймала в якості чоловіка. Іноді залишався у будинку у стані алкогольного сп`яніння, так як не міг сісти за кермою.

Свідок ОСОБА_40 в судовому засіданні пояснила суду, що ОСОБА_5 знає 25 років, ОСОБА_4 знає з 2000 року. Я його побачила у будинку. До 2000 року ОСОБА_5 проживала з ОСОБА_41 . У нею вже тоді була квартира, дача та бізнес. Я була у неї у будинку, він був нормальний. ОСОБА_4 будівельними роботами не займався. Я з нею познайомилась в 1994 році, у неї був вже бізнес на ринку «Сьомий кілометр». Займалась фурнитурою, кульками, які возила з Турції, Польші. Вона хотіла мати все своє. Коли вона познайомилась з ОСОБА_39 , ми з нею не спілкувалися півтора року. Потім вона народила дитину, позвонила до мене та сказала, що вони з ОСОБА_39 розлучилися, так як він зрадив її. ОСОБА_42 її хлопець помер. Знаю, що у неї були відносини з іншими чоловіками. Вона ніколи не представляла ОСОБА_33 мені, як свого чоловіка. Вона було керівником і самостійно приймала рішення. В 2002 році вона сказала мені, що він пішов і ще він сів на наркоту. Він приходив до дитини. У неї був свій бізнес, яким вона руководила. Зараз у неї немає бізнесу.

Свідок ОСОБА_43 в судовому засіданні пояснив суду, що знає ОСОБА_6 , разом навчались у школі. З 2016 року по 2020 рік не бачились. Після того, як він повернувся з США стали спілкуватись. ОСОБА_44 любить свого батька. Був у ОСОБА_45 дома більше десяти разів. Я не бачив там його батька, знаю про нього зі слів ОСОБА_45 .

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив суду, що ОСОБА_4 його батько. Його мати ОСОБА_5 ніколи не забороняла йому спілкуватися з батьком. Однією сім`єю вони з батьком не проживали, іноді він залишався у будинку. Мої батьки ніколи не проживали однією сім`єю, у них не було спільного бізнеса, Бізнес був різним. Батько проживав окремо. Іноді завозив його до других жінок, з останньою батько проживав однією сім`єю, у них родилась дитина, але померла. Коли він пив, то я його завозив на АДРЕСА_21 . Це було на протязі 10 років. Він подав до суду , оскільки втратив кошти, Кошти на навчання мені не надавав, оплачувала навчання мати. Він будівництвом не займався. Ми разом їздили з матір`ю, батьком та його донькою від першого шлюбу в ОСОБА_46 . Мати оплачувала за себе та за мене, а батько оплачував за себе та за доньку. До 2008 року був в Україні. Були перестройки у будинку, організовувала та оплачувала мати, рішення приймала також вона. Поїздку в США оплачувала мати, батько поміг тільки житлом, так як я проживав у його однокласника (т.4 а.с.109,110,112,113,114,115,124,125,126,127,128,129,140,141, 142,143).

На підтвердження спільного проживання з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , позивач надав до суду фото про їх спільну присутність на святах чи відпочинку (т. 1 а.с.).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.

Вимога про встановлення факту проживання з відповідачкою однією сім`єю з 01 січня 2004 року по вересень 2022 року позивачем заявлена з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, яке за його твердженням набуте ними у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц вказано, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

У постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 138/2515/15-ц зазначено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю".

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 вказано, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини».

У постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 вказано, що «становлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц визначив, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 визначив, що у статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Сутність презумпції спільності права власності на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, яке набуте ними за час спільного проживання, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час спільного проживання. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц погодилася з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлена у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У зазначеній постанова Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний висновок міститься у постанові ВС від 23.05.2024 у справі № 441/1811/20.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Як було встановлено судом, ОСОБА_5 , належало на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 травня 1996 року домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке 08 січня 1998 року було зареєстроване в ОМБТІ та РОН (т.1а.с.23).

11 жовтня 1996 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси ОСОБА_5 було надано дозвіл № 367/96 на виконання будівельних робіт по житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яке 17 березня 1999 року було прийнято в експлуатацію, що підтверджується актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 17 березня 1999 року (т.1 а.с.23-25 звор.).

21 квітня 1999 року ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 21 квітня 1999 року на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з двох житлових будинків літ. «А»,літ. «Г»; сараїв літ. «Б», літ. «В», прибудов літ. «а», літ. «а1», літ. «в», яке було видане на підставі технічного паспорту від 13 січня 1998 року, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 21 квітня 1999 року №358, замість свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 травня 1996 року, зареєстрованого ОМБТІ та РОН 08 січня 1998 року (т.1 а.с.23).

Отже, матеріали справи не містять будь яких доказів того, що позивач приймав участь у поліпшенні домоволодіння по АДРЕСА_1 , внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, у зв`язку з чим збільшилась його вартість.

За таких обставин, суд вважає, що підстави для визнання домоволодіння, за адресою:

АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_5 , відсутні, оскільки вищевказане домоволодіння, ОСОБА_12 отримала у спадщину та здійснювала його поліпшення виключно своїми силами, що підтверджується матеріалами справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020року у справі № 214/6174/15-ц зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 1303/1459/12 визначив, що сам по собі факт оформлення права власності на новобудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Оскільки квартира АДРЕСА_11 належали на праві власності ОСОБА_5 , то остання відповідно до діючого законодавства мала право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі подарувати сину.

В процесі судового розгляду стало відомо, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2023 року відчужив квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_14 , яка за договором дарування від 01 вересня 2023 року відчужила вказану квартиру ОСОБА_25 .

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_4 , визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 ; визнання ОСОБА_4 власником частини квартири АДРЕСА_4 , слід відмовити, оскільки позовні вимоги пред`явлені до неналежних відповідачів (матеріли оскарження а.с.77-81 ).

Що стосується вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки АДРЕСА_6 , площею 0,09 га, яка належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2016 року серії та номер 921, то суд прийшов до висновку, що дані вимоги задоволенню не підлягають, виходячі з наступного.

Як було встановлено судом, 03 травня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір та купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , площею 0,0898 га. Також сторонами були оформленні окремі нотаріально посвідчені заяви, з змісту яких вбачається, що ОСОБА_5 цією заявою стверджує той факт, що відчужувана нею земельна ділянка під АДРЕСА_6 , не є об`єктом спільної сумісної власності та є її приватною власністю, оскільки на час її набуття вона не була одружена та ні з ким не проживала однією сім`єю без укладення шлюбу, осіб які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану земельну ділянку, відсутні. Вона має усі права власника щодо вільного розпорядження вищевказаною земельною ділянкою (т.3 а.с.36).

ОСОБА_4 , цією заявою стверджує, що на момент набуття земельної ділянки в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу, грошові кошти , що витрачаються ним на придбання земельна ділянка під АДРЕСА_6 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та є його особистою приватною власністю. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю зазначеної земельної ділянки, відсутні (т.3 а.с. 37).

Отже, позивач сам зазначив, що на момент придбання ОСОБА_5 у власність земельної ділянки АДРЕСА_6 , площею 0,09 га, він в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу.

Отже, земельна ділянка № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_6 , площею 0,09 га є особистою власністю ОСОБА_5 .

Що стосується позовних вимог щодо визнання частково недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року № 1103, то суд вважає, що в задоволенні даних вимог слід відмовити, виходячі з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 зазначив, що "для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц ви значив, що удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не стороним правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Отже, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Крім того, Верховний суд зазначив, що нормами Цивільного кодексу України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним у частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання частково недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року № 1103, оскільки позивач не надав суду переконливих доказів наявності у нього коштів для придбання будівлі виробничо-складської бази за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 633,9 кв.м. та передачі вказаних коштів ОСОБА_5 для придбання даного майна, а також не довів наявності домовленості між ним та ОСОБА_5 .

Суд надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт його спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_5 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з 2004 року по 2022 рік.

За відсутності правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірне нерухоме майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року по справі № 712/14547/16-ц визначив, що факт періодичного проживання, спільного відпочинку сторін без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат".

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 5, 6 ст.137 ЦПК України зазначено, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.2 ст.141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям, суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.2 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 ст.141 ЦПК України.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18, у додатковій постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі №201/14495/16-ц.

В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн. до матеріалів справи надано копії наступних документів: договір про надання правової допомоги від 11 березня 2024 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «ЩИТ» та ОСОБА_5 , додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 11 березня 2024 року, копію акту приймання-передачі наданих правових послуг від 16 квітня 2025 року ( т.4 а.с. 154-155, 156, 156 звор. ).

Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п. 61 постанови).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.

Враховуючи особливості предмета спору, ціну позову, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, складність справи, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд приходить до висновку про те, що заява представника відповідачки підлягає задоволенню, у зв`язку з чим з позивача на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 30000 грн., що відповідатиме критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір по справі складає 15140,00 грн., від сплати якого ОСОБА_4 , як інвалід 2 групи при зверненні до суду, звільнений, тому судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом мінстрів України.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 319, 355, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 12,13, 81, 133, 139, 140, 141, 259, 264, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданим Київським РВ УМВС України в Одеській області 30 березня 2000 року, РНОКПП НОМЕР_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_7 , виданим Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 12 лютого 1997 року, РНОКПП НОМЕР_8 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 24 квітня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда