Справа № 214/4274/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сіденка С.І.,

при секретарі судового засідання Розстальній К. В.,

за відсутності сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна приватною особистою власністю та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом в якому просить визнати його особистою власністю та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 73,68 грн., житловою площею 46,5 кв. м.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28 квітня 2007 року з відповідачем по справі він уклав шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей дочку ОСОБА_3 , 2009 року народження та сина ОСОБА_4 , 2012 року народження. Позивач по даній справі є платником аліментів на утримання дітей на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 вересня 2013 року на ім`я відповідача була придбана квартира АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що дана квартира хоч і була придбана за період перебування сторін у шлюбі, однак фактично придбана за особисті кошти позивача, оскільки відповідачка фактично не працювала. Кошти на придбання квартири були надані особисто позивачу його матір`ю ОСОБА_5 , яка 11 червня 2013 року продала належну їй квартиру по АДРЕСА_2 . Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені.

Позивач вважає, що у разі придбання майна хоч і у період шлюбу, але за його особисті кошти, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того із подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної власності подружжя. На спірне майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на вказані обставини позивач ОСОБА_1 просить позов задовольнити у обраний ним спосіб.

Ухвалою від 13 липня 2020 року (суддя Гринь Н. Г.) позовну заяву залишено без руху (а. с. 18).

Ухвалою від 04 серпня 2020 (суддя Гринь Н. Г.) відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін (а. с. 21).

У зв`язку з закінченням повноважень судді Гринь Н. Г., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату суду, головоючим по справі визначено суддю Прасолова В. М. (а. с. 46, 47).

Ухвалою від 25 жовтня 2021 року (суддя ОСОБА_6 ) закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті з викликом сторін (а. с. 56).

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_6 та відрахуванням зі штату суду, за результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду матеріали цивільної справи передано в провадження судді Сіденку С. І. (а. с. 143, 144), який своєю ухвалою від 12 червня 2024 року прийняв до розгляду справу, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судовий розгляд справи по суті (а. с. 145).

Відповідач ОСОБА_2 22 жовтня 2020 року звернулась до суду з заявою, яка за своїм змістом є відзивом на позовну заяву. З поданої до суду заяви вбачається, що відповідач позов не визнає. Вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири 25 вересня 2013 року, нотаріусом було отримано згоду її чоловіка ОСОБА_1 на її придбання На час придбання спірної квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак на час розгляду справи шлюбні стосунки фактично припинені, сторони проживають окремо. Сплачені за придбання квартири кошти складались із коштів чоловіка та її коштів, отриманих як виплати по вагітності та пологах, компенсації вартості земельного паю, який належав її матері та коштів отриманих як виплату у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. У будь-якому разі кошти на придбання квартири були спільними коштами сім`ї, а договір про придбання квартири було укладено нею, зі згоди чоловіка та в інтересах сім`ї. Таким чином спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності, тому не може бути визнано особистою власністю позивача.

Крім того, відповідач зазначає, що придбання та реєстрація квартири на її ім`я мали місце у 2013 році, про що було відомо позивачу, тоді як останній звернувся до суду з даним позовом у 2020 році. З огляду на вказані обставини просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (а. с. 30 - 32).

Відповідачем неоднократно подавались до суду заяви про розгляд справи за її відсутності, у яких також зазначає про невизнання позову та просить суд застосувати до позовних вимог наслідки спливу строків позовної давності.

Неодноразове відкладення розгляду справи в тому числі при попередніх складах суду, при наданні сторонам можливості надавити докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, користуватися всіма іншими процесуальними правами, не є перешкодою для розгляду справи.

Як передбачено ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд звертає увагу на те, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається першорядно на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02.

За обставин неявки у судове засідання учасників справи, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за їх відсутністю, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між сторонами по справі 28 квітня 2007 року було зареєстровано шлюб (а. с. 35 копія свідоцтва про шлюб).

Як встановлено заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.05.2019 по справі № 214/299/19 від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Даним рішенням ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн., щомісячно. За даними ЄДРСР дане рішення не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили 06.06.2019 (а. с. 12).

У період перебування у шлюбі відповідач ОСОБА_2 набула у власність чотирикімнатну квартиру, що знаходитьчся за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 73,68 кв. м., житловою площею 46,6 кв. м.

Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна відповідач по справі (покупець) набула на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2013, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К. А. За умовами вказаного договору згода чоловіка покупця на купівлю квартири підтверджується поданою ним заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально 23.09.2013 за реєстровим № 2426 (спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВТМ № 408782) (а. с. 5)

Відомості за договором купівлі-продажу внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де власником вказаного нерухомого майна (розмір частки: 1) є вдповідач ОСОБА_2 (а. с. 6 - 7).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Звертаючись з позовом, в якому позивач ОСОБА_1 просить визнати спірну квартиру його особистою власністю та визнати за ним право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, останній зазначив, що, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, за договором купівлі-продажу від 25.09.2013 року відповідач набула у власність спірне нерухоме майно за особисті кошти позивача. Факт того, що кошти, за які спірне майно було набуте відповідачкою, належать позивачу, останній доводить фактом укладення його матір`ю ОСОБА_5 11.06.2013 нотаріального договору, за яким матір продала належну їй квартиру, а отримані кошти передала позивачу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, згідно ст.57 СК України, майно дружини, чоловіка, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, або на підставі договору дарування чи в порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Статтею 60 СК Українипередбачено презумпцію віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі за обставинами даної справи з огляду на зміст заявлених позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 звільняється від обов`язку доведення цієї обставини, у той час як тягар доведення тієї обставини, що спірна квартира придбана за кошти, належні позивачу, покладається саме на позиваача ОСОБА_1 .

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Доводячи ту обставину, що спірна квартира була придбана позивачем за його особисті кошти, останній надає суду нотаріально посвідчений договір купівлі продажу від 11.06.2013, за умовами якого ОСОБА_5 продала належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 65000,00 грн. (шістдесят п`ять тисяч гривень) (а. с. 8).

Разом з тим, відповідно до умов нотаріального договору від 29.09.2013 спірне майно, яке відповідач набула у власність, придбане за 136200,00 грн. (сто тридцять шість тисяч двісті гривень), що більш ніж у два рази перевищує суму проданого майна за договором від 11.06.2013.

Суду не надано доказів, що отримані ОСОБА_5 кошти від продажу її квартири були передані позивачу для придбання спірного нерухомого майна. Крім того, як встановлено судом розмір цих коштів був явно недостатнім для придбання спірної квартири.

Надана позивачем копія договору від 11.06.2013 підтверджує виключно факт відчуження ОСОБА_5 нерухомого майна на користь іншої особи та за обставинами даної справи не є належним та достатнім доказом, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги, тому цей доказ правового значення не має в рамках заявлених позовних вимог.

Будь-яких інших доказів, у підтвердження належності спірної квартири до особистої власності позивача, як такої, що придбана за його особисті кошти, суду не надано та про їх існування не зазначено.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України,Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, судом приймається до уваги, що договір купівлі-продажу від 25.09.2013 року, згідно якого відповідач набула право власності на спірне майно не містить відомостей про те, що дана квартира купувалась за особисті кошти позивача. За умовами вказаного договору згода чоловіка покупця на купівлю квартири підтверджується поданою ним заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально.

Факт придбання спірної квартири за особисті кошти позивача не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд дійшов висновку про те, що в даному випадку презумпція спільності права власності подружжя стосовно спірного нерухомого майна позивачем не спростована.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не заявив вимог про поділ спільного майна у будь-який спосіб, та виключно просить визнати його особистою власністю вказану квартиру та визнати за ним право власності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог із-за їх недоведеності та необґрунтованості.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем під час розгляду справи також заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності.

Суд констатує, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмовляє у задоволенні позову з цієї підстави, до спірних правовідносин не застосовує наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідно до вимог статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Підстави для відшкодування судових витрат відповідачем на користь позивача відповідно до положень статті 141 ЦПК України відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 12, 13, 18, 76, 77, 80, 81, 82, 258, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна приватною особистою власністю та визнання права власності на нерухоме майно відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено без проголошення 22 квітня 2025 року.

Суддя Сіденко С. І.