Справа № 758/8523/23
Провадження 2/758/1547/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Оболонській Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2023 року позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представлені адвокатом Дзюбою М.Ю., звернувся до суду з позовом до відповідача - Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, в якому просить зняти арешт (архівний запис) з квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 1409096, зареєстрований 25.10.2004 року державним реєстратором Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної власності належить квартира, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29.02.2000. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, її єдиним спадкоємцем є ОСОБА_1 , а 1/2 частина квартири є складовою частиною спадкової маси. В ході прийняття спадини, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено, що ухвалою, ТР 23, 10.04.2002, Нарсуд, р-н Ленінградський було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Виконання ухвали було здійснено Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 25.10.2004 (реєстраційний номер обтяження: 1409096), тип обтяження: арешт (архівний запис). З огляду на те, що арешт на нерухоме майно був накладений судовою ухвалою, позивач допускав, що зазначений арешт було вжито в межах справи № 2-1256/2022, яка розглядалася Ленінградським районним судом м. Києва (нині - Святошинський районний суд м. Києва), учасником якої він був. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2023 у справі 2-1256/2022 ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви. Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22.04.2002 року за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди № 2-1256 2002 рік, також не містить відомостей, щодо забезпечення позову ухвалою Святошинського районного суду м.Києва № 2-1256/2002 (ухвала ТР 23 від 10.04.2002 року). З метою встановлення підстави накладання арешту та отримання копії ухвали, на підставі якої Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 25.10.2004 було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , представник позивача - адвокат Дзюба М.Ю. звертався із адвокатськими запитами до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, Київського державного нотаріального архіву та Святошинського районного суду м. Києва. У відповідь на адвокатський запит Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою було повідомлено, що усі матеріали по 2005 рік були передані до Київського державного нотаріального архіву. Київським державним нотаріальним архівом та Святошинським районним судом м. Києва відповіді на адвокатські запити не надано. Крім того, з метою надання інформації від нотаріуса щодо того, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , а також щодо причин неможливості реєстрації за ним права власності на згаданої квартири, яка є складовою спадкової маси, представник позивача - адвокат Дзюба М.Ю. звернувся із адвокатським запитом до приватного нотаріуса КМНО Смекаліної Любові Тихонівни. 30 червня 2023 року приватного нотаріуса КМНО Смекаліною Л.Т. було надано відповідь на адвокатський запит, якою відмовлено у наданні запитуваної інформації з причин неможливості розголошення нотаріальної таємниці. Інші відомості щодо можливих підстав арешту квартиру АДРЕСА_1 у позивача відсутні. Позивачем вичерпані всі доступні джерела для збирання доказів щодо природи накладеного арешту, у зв`язку з чим позивач приходить до висновку про те, що накладений арешт є таким, що не виконує свою юридичну функцію. Вважає оскаржуване обтяження (арешт) неправомірним, таким, що порушує право позивача на вільне володіння та розпорядження належним йому майном, а також таким, що безпідставно перешкоджає позивачу у прийняті спадщини, а отже, таким, що підлягає зняттю.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.07.2023 р. відкрито провадження у справі з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (суддя Рибалка Ю.В.).

В серпні 2023 представником відповідача - Дванадцята київська державної нотаріальної контори - подано відзив, в яких ДКДНК посилалась на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотеку, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на квартиру, адреса: АДРЕСА_2 , внесено арешт: реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, 03148, м. Київ, вул. Гната Юри,9. Підстава обтяження: Ухвали ТР-23, виданої Ленінградським Нарсуд від 10 квітня 2002 року, Накладання обтяження здійснено на квартиру, адреса: АДРЕСА_3 . Згідно Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 09 червня 1999 року № 31/5 (далі Положення) Глави 1 реєстраторами Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є державні нотаріальні контори, згідно Положення Глави 2 п. 2.1 п.п. 2.1.4, 2.1.5 підставою для внесення у Єдиний реєстр відомостей накладені заборони відчуження та арешти об`єктів нерухомого майна є повідомлення судових і слідчих органів про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна та повідомлення державної виконавчої служби про накладання арешту на об`єкти нерухомого майна. Згідно Положення Глави 2 п. 2.5 відомості про накладені заборони або арешти відчуження нерухомого майна вносяться Реєстратором до Єдиного реєстру в день їх надходження. Тобто, Дванадцята київська державна нотаріальна контора внесла відомості про вище зазначений арешт згідно Ухвали ТР-23, виданої Ленінградським Нарсуд віл 10 квітня 2002 року, як реєстратор (технічно). Згідно Положення Глави 5 п. 5.4 відповідальність за вірогідність відомостей накладення заборон або арештів, що вносяться до Єдиних реєстрів несуть органи та особи, які надали цю інформацію. Отже, з огляду на наведене вище, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора не є належним відповідачем у даній справі.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 19.01.2024 р. дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М.

Ухвалою суду від 24.01.2024 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Протокольно 28.03.2024 замінено розгляд справи зі спрощеного позовного провадження на розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Протокольно 10.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В липні 2024 представником позивача - адвокатом Заведієм В.І. подані додаткові пояснення, які є аналогічні позовній заяві.

В судове засідання представник позивача та позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, в якій позов підтримують в повному обсязі та просять задовільнити

Представник відповідача, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, в поданому відзиві міститься клопотання про розгляд справи без його участі.

З урахуванням викладеної стороною відповідача позиції щодо суті позовних вимог, належного повідомлення відповідачів, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної власності належить квартира, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданий Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 15.02.2022.

ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , а квартири є складовою частиною спадкової маси.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотеку, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 33989191 від 26.06.2023, вбачається, що на квартиру, адреса: АДРЕСА_2 , внесено арешт: реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, 03148, м. Київ, вул. Гната Юри,9. Підстава обтяження: Ухвали ТР-23, виданої Ленінградським Нарсуд від 10 квітня 2002 року, Накладання обтяження здійснено на квартиру, адреса: АДРЕСА_3 .

Як вбачається з листа приватного нотаріуса Смекаліної Л.Т. з метою надання інформації від нотаріуса, відповідно до ст. 8-1 Закону України «Про нотаріат» будь-яке втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконання ним обов`язків або спонукання до вчинення ним неправомірних дій , у тому числі вимагання від нього, відомостей, що становлять нотаріальну таємницю, забороняється і тягне за собою відповідальність відповідно до законодавства.

Крім того, згідно листа приватного нотаріуса Смекаліної Л.Т. від 09.05.2024 зазначено, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , готуючись до видачі свідоцтва про право на спадщину, при перевірці було виявлено, що 25.10.2004 на підставі ухвали Ленінградського районного суду міста Києва спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 перебуває під арештом. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Відповідно до відповіді державного нотаріуса КДНА Гуль Л.О. від 28.03.2024 згідно перевірки даних архіву Дванадцятої київської державної нотаріальної контори відсутня постанова 25.10.2004 щодо арешту квартири АДРЕСА_1 .

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22.04.2002 року за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди (справа № 2-1256 ) задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 3 000,0 грн та державне мито в розмірі 8,50 грн. Крім того, рішення не містить відомостей, щодо забезпечення позову ухвалою Святошинського районного суду м.Києва № 2-1256/2002 (ухвала ТР 23 від 10.04.2002 року).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 08.04.2002 заборонено відчуження кв. АДРЕСА_1 будь яким способом.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12.04.2023 (справа № 2-1256/2002) у заяві ОСОБА_1 про зняття арешту відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 25.01.2023 заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі ун.№2-1256/2002 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та державного мита і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено, скасовано застосовані ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2002 року у справі ун.№2-1256/2002 заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , будь-яким способом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є, крім іншого, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі № 523/9076/16-ц).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтями 33, 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Крім того, вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача є прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на Позивача.

Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного Відповідача.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії.

Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

Нотаріус не може бути відповідачем або заінтересованою особою, а може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Тому, Перша київська-державна нотаріальна контора просить розглядати справу № 758/12893/23, без представника нотаріальної контори та прийняття рішення згідно чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» державні нотаріальні контори створюються і ліквідуються Міністерством юстиції України. Штати державних нотаріальних контор затверджуються територіальними органами Міністерства юстиції України в межах встановленої для державних нотаріальних контор штатної чисельності і фонду заробітної плати. Державна нотаріальна контора є юридичною особою, яка створюється та реєструється у встановленому законом порядку. Очолює державну нотаріальну контору завідуючий, який призначається із числа осіб, які мають свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Призначення на посади державного нотаріуса, завідуючого державною нотаріальною конторою та звільнення з таких посад здійснюються територіальними органами Міністерства юстиції України.

Державна нотаріальна контора є самостійною юридичною особою, яка самостійно здійснює повноваження, встановлені чинним законодавством. При цьому, підставою для залучення Міністерства юстиції України у справі в якості відповідача є наявність у нього компетенції щодо створення та ліквідації державних нотаріальних контор є необґрунтованим, оскільки вказані обставини не можуть бути правовою підставою для залучення Міністерства юстиції України в якості відповідача.

Крім того, у статті ст. 7 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» передбачені повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації прав.

Міністерство юстиції України: 1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав; 2) здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав; 3) забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем; 4) організовує роботу, пов`язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав; 5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 6) забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом; 7) розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 8) складає протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення; 9) організовує роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів; 9-1) надає узагальнені роз`яснення щодо застосування законодавства з питань державної реєстрації прав; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Міністерство юстиції України виконує організаційні та контрольні функції у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та не є суб`єктом, що безпосередньо здійснює державну реєстрацію щодо зняття арешту з майна, оскільки така державна реєстрація відповідно до частини 1 статті 10 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ проводиться саме нотаріусом. Відповідно до ст. 11 Закону України від 01 липня 2004 року державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Крім того, відповідно до підпункту 2 пункту 2 Закону України від 26 листопада 2015 року № 834-УІП «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, припиняють надання послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць за рішенням Кабінету Міністрів України, прийнятим у разі забезпечення виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями умов, необхідних для реалізації повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, але не пізніше 30 квітня 2016 року.

Таким чином, після 30 квітня 2016 року Міністерство юстиції України не є суб`єктом держаної реєстрації і не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій, в тому числі, й на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до положень чинного законодавства, відповідачем є та процесуальна особа, яка на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до суду.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та, з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє.

Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не заявлялось клопотання про заміну відповідача та/або клопотання про залучення співвідповідача.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

На позивачу лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Разом з цим, надання правової оцінки спірним правовідносинам, що є предметом розгляду справи № 758/12893/23 та суб`єктами яких (за позовом) є Перша київська державна нотаріальна контора та Міністерство юстиції України, не входить до повноважень даних юридичних осіб, передбачених законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерство юстиції України та Перша київська державна нотаріальна контора є неналежними відповідачами у даній справі.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ГПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що в частині вимог про скасування арешту на квартиру та виключення відомостей з Єдиного реєстру заборон слід відмовити.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 58, 87,92 ЦК України, ст. ст. 13, 48, 51, 81,76, 77-81, 89, 95, 175, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно», Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з нерухомого майна, - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги без посередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - Дванадцята київська державна нотаріальна контора (місцезнаходження: 03148, м.Київ, вул. Гната Юри, буд.9; );

Суддя Н. М. Ларіонова