Номер провадження: 22-ц/813/2941/25
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , у справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк Володимира Дмитровича, треті особи: Юридичний Департамент Одеської міської ради, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-Д», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Маркарової С.В. 03 червня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням № 69612013 державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. від 05.10.2023 року позивачці було відмовлено у проведенні реєстраційних дій на закінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою відмови стала неможливість державним реєстратором встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, а саме: подане позивачем серед інших документів судове рішення товариського суду Ленінського селища Іллічівського району Одеси від 18.08.1985 року, на думку, реєстратора написано від руки та не є читабельним, що не дало змоги його однозначно тлумачити.

Позивач стверджувала, що рішення суду дійсно написано в 1985 році від руки, разом із тим, не суперечить ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме не містить підчищень або дописок, закреслених слів, інших, не обумовленими виправлень, не написано олівцем, не містить пошкоджень, які не давали б змоги однозначно тлумачити його зміст.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.06.2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської Ради Шерстюк В.Д. № 69612013 від 05.10.2023 року про відмову в проведені реєстраційних дій.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що для реєстрації права власності на спірний будинок позивачкою не було надано державному реєстратору жодного із документів, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що підтверджують набуття у власність такого будинку та підстав його реконструкції чи поділу.

Сторони про розгляд справи на 01.04.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Звертаючись до суду з цією позовною заявою, ОСОБА_3 просила скасувати рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської Ради Шерстюк В.Д. № 69612013 від 05.10.2023 року про відмову в проведені реєстраційних дій щодо реєстрації права власності ОСОБА_3 на закінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскарження ОСОБА_3 рішення держреєстратора, у даному випадку, є наслідком реалізації нею прав на спірне нерухоме майно, а відтак, позовна заява підлягає розгляду судом в порядку цивільного судочинства

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду необґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

У той же час, згідно з ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 46 КАС України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пункт 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначає, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у подібних правовідносинах у постанові від 02.04.2024 року у справі № 160/10673/21.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема, у постановах від 21.11.2018 року у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 року у справі №820/3534/17, від 19.02.2020 року у справі №1340/3580/18 та інших Велика Палата дійшла наступних висновків:

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV).

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

За п. 10 п. 27 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженим ПКМУ 25.12.2015 року № 1127 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, судове рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Висновок суду першої інстанції про те що, оскарження позивачем рішення державного реєстратора є наслідком реалізації нею прав на спірне нерухоме майно, не можна визнати обґрунтованими, оскільки жодна особа, на момент постановлення оскаржуваного рішення, не оскаржувала право ОСОБА_3 на вказане майно.

Колегія суддів зазначає, що визначальним при розмежуванні юрисдикції спорів щодо Державної реєстрації прав у подібних правовідносинах є те, що у справі, яка розглядається, позивач оскаржує рішення реєстратора, прийняте саме за його (позивача) заявою, а не за заявою третьої особи, через що саме у позивача із Державним реєстратором виникли правовідносини, що носять публічно-правовий характер.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05.02.2020 року у справі № 243/4405/17 та від 28.11.2018 року у справі №490/5986/17-ц та Верховний Суд у постанові від 02.04.2024 року у справі № 160/10673/21.

Вирішуючи дану справу, суд першої інстанції не врахував, що така позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, адже доведення незаконності дій державного реєстратора при прийнятті рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій, прийняте за заявою позивача, входить у предмет доказування у межах справи адміністративної юрисдикції, де спірними є публічно-правові правовідносини, що виникли між суб`єктом реєстраційної діяльності та фізичною особою.

Враховуючи те, що вимоги позовної заяви ОСОБА_3 у цій справі мають розглядатися за правилами не цивільного, а адміністративного судочинства, колегія суддів доходить до висновку, що оскаржуване заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.06.2024 року необхідно скасувати, а провадження у справі закрити.

Крім того, колегія суддів роз`яснює ОСОБА_3 , що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції Одеського окружного адміністративного суду.

Також колегія суддів роз`яснює ОСОБА_3 про наявність у неї права, протягом десяти днів з дня отримання нею відповідного судового рішення, звернутися до Одеського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. ст. 255, 374, 377, 381 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк Володимира Дмитровича, треті особи: Юридичний Департамент Одеської міської ради, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Авангард-Д», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 квітня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе