Номер провадження: 22-ц/813/2630/25
Справа № 501/4873/23
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Булацевська Я.В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

представник відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Петрушко Ірини Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_3 , на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 червня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Петрюченко М.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації, -

встановив:

Короткий зміст позовної заяви.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 22.11.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації, згідно якого просить суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на повагу до дочесті, гідності та недоторканості ділової репутації, інформацію стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 опубліковану 13.10.2023 на Telegram каналі з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме:

«…Время офигенных историй об одесском управлении торговли

Начальник Службы развития торговли Одесского городского совета ОСОБА_5 написал заявление в ГБР на сотрудника УСР ОСОБА_6 . А свидетелем проходит начальник управления торговли ОСОБА_7 .

Злые язычки говорят, что сегодня ОСОБА_8 и ОСОБА_9 …».

- зобов`язати ОСОБА_3 вчинити дії щодо спростування недостовірної інформації, шляхом опублікування на Telegram каналі з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 з посиланням на рішення суду, наступного тексту:

«СПРОСТУВАННЯ!

Інформація опублікована ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме:

«Время офигенных историй об одесском управлении торговли

Начальник Службы развития торговли Одесского городского совета ОСОБА_5 написал заявление в ГБР на сотрудника УСР ОСОБА_6 . А свидетелем проходит начальник управления торговли ОСОБА_7 .

Злые язычки говорят, что сегодня ОСОБА_8 и ОСОБА_10 якобы должны предоставить видео, на котором Орес требует 10к долларов…» є недостовірною, не відповідає дійсності та принижує честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 »;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь відповідачі судові витрати у справі.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є начальником Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.

ОСОБА_2 є директором Комунальної установи «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради».

13.10.2023 на Telegram каналі, належного відповідачу, під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 , опубліковано інформацію, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , наступного змісту (мовою оригіналу):

«Время офигенных историй об одесском управлении торговли

Начальник Службы развития торговли Одесского городского совета ОСОБА_5 написал заявление в ГБР на сотрудника УСР ОСОБА_6 . А свидетелем проходит начальник управления торговли

ОСОБА_7 язычки говорят, что сегодня ОСОБА_8 и ОСОБА_10 якобы должны предоставить видео, на котором ОСОБА_12 требует 10к долларов.

Сам ОСОБА_12 уже собирался переводится в Нацпол. В новой команде он не прижился - так как является наследием от бывшего главы ОСОБА_13 . Плюс злые язычки говорят, что в УСР вообще смешная ситуация сложилась. ОСОБА_14 команда по инерции обилечивает, а новое руководство не берет (говорят указание сверху). В итоге, старая гвардия бабки аккумулируют, а не знают кому вести».

Даний допис переглянуло 12 100 осіб.

Позивач вказує в позові, що зі змісту даної публікації вбачається, що нібито, ОСОБА_2 звернувся до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення ОСОБА_15 кримінального правопорушення.

А також, що, нібито, ОСОБА_1 є свідком у кримінальному провадженні, відкритого за вищевказаною заявою ОСОБА_2 .

Повідомляється, що, нібито, позивачі планують показати доказ (відеозапис) вчинення ОСОБА_15 кримінального правопорушення, а саме: вимагання хабаря, в розмірі 10 тис. доларів.

Позивачі категорично заперечують вчинення ними вищевказаних дій та наявність у ОСОБА_2 статусу заявника у кримінальному провадженні, за вищенаведеними фактами, а у ОСОБА_1 статусу свідка у такому кримінальному провадженні, так само, як і заперечують наявність у їх розпорядженні коли-небудь відеозапису, яким би було зафіксовано вчинення ОСОБА_15 кримінального правопорушення.

Позивачі стверджують у позові, що наведені обставини дають обґрунтовані підстави дійти висновку, що розміщена 13.10.2023 публікація на Telegram каналі, належного відповідачу, під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » містить неправдиву інформацію відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягає спростуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації задоволено повністю.

Суд першої інстанції зазначає, що зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що інформація, поширена відповідачем містить фактичні дані, та викладена у категоричній стверджувальній формі, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і, як наслідок, може бути визнана недостовірною.

Суд вважає, що твердження відносно позивачів, формують негативну громадську думку, руйнують імідж та репутацію позивачів, а відтак є такими, що порушують право позивачів на повагу до його ділової репутації.

Відповідач поширив недостовірну інформацію на невизначене коло осіб про позивачів, яка складає негативне враження у суспільства про позивачів.

Суд дійшов висновку, що відносно позивачів поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останніх, тобто порушують немайнові права позивачів, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності.

Короткий виклад вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, апелянтом 16 жовтня 2024 року було подано апеляційну скаргу, в якій останній просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено апелянта про час і місце розгляду справи. Доступ до матеріалів справи представник отримала лише 17 липня 2024 року. ОСОБА_3 не було повідомлено належним чином про розгляд даної цивільної справи, а тому вона була позбавлена можливості подавати докази та заперечення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем у належний процесуальний спосіб не надано до суду висновку експерта за наслідками проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи для з?ясування характеру оспорюваної ним інформації, зокрема того, чи є висловлювання фактичними твердженнями або оціночними судженнями.

Відсутність Семантико-текстуальної експертизи щодо оскаржуваної інформації, яка б відповіла на питання стосовно характеру поширюваної інформації, породжує запитання щодо того, яким чином було визначено характер оспорюваної інформації, перевірено її з точки зору відповідності дійсності, та зроблено висновок щодо її недостовірності.

Апелянт вказує на те, що позивачі стверджують саме про наявність кримінального провадження уже з певною кваліфікацією, проте суд не звернув уваги на те, що стаття не містила відомостей ані про наявність кримінального провадження, ані про його кваліфікацію, ані про зміст певних незаконних дій.

Зазначається, що судом не взято до уваги, що немає жодних підтверджень, що саме ОСОБА_16 здійснюється інформаційна діяльність в Telegram каналі.

Явка сторін

В судове засідання з`явилась представник позивачів, представник відповідачки просила провести судовий розгляд без участі відповідачки та її представника, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не була сповіщена про судове засідання, призначене на 17 червня 2024 року на 08:00 годину, так як матеріали справи не містять жодних доказів направлення судових повісток стороні у справі за адресою мешкання відповідача.

Колегія суддів зазначає, що судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права доступу до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи положення п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у справі №295/5011/15-ц (касаційне провадження № 61-1125св17).

Таким чином, з огляду на вищевикладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації, підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Апеляційний суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

Публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише саме така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).

Тобто якраз конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівні твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є начальником Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.

ОСОБА_2 є директором Комунальної установи «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради».

Вказані обставини підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.19-20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 » опубліковано інформацію наступного змісту (мовою оригіналу):

«Время офигенных историй об одесском управлении торговли

Начальник Службы развития торговли Одесского городского совета ОСОБА_5 написал заявление в ГБР на сотрудника УСР ОСОБА_6 . А свидетелем проходит начальник управления торговли ОСОБА_7 ??????.

Злые язычки говорят, что сегодня ОСОБА_8 и Ястремская якобы должны предоставить видео, на котором Орес требует 10к долларов.

Сам Орес уже собирался переводится в Нацпол. В новой команде он не прижился - так как является наследием от бывшего главы ОСОБА_13 . Плюс злые язычки говорят, что в УСР вообще смешная ситуация сложилась. Старая команда по инерции обилечивает, а новое руководство не берет (говорят указание сверху). В итоге, старая гвардия бабки аккумулируют, а не знают кому вести.

Веселье??» (Звіт за результатами проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 31.10.2023 №260/2023-ЗВ додається (а.с.21, 22-26).

Даний допис переглянуло 12100 осіб.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що згідно з п.4 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суд зазначив, що за змістом ст.32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, у ст. 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

У зв`язку з цим, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції забезпечив баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Також суд зазначив, що відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Оскільки у відповідності до ст.30 Закону України «Про інформацію» (далі Закон) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону, оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За змістом ч.1 ст.201 ст. 277 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі №132/1489/18.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п.п. 12, 15 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, №30582/04, 32152/04, § 188, рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 2015 року).

Разом з тим, права на недоторканість гідності та честі публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли ця особа доведе, що інформація поширена з явним «злим умислом", тобто із знанням її неправдивості, або із нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість.

Суд дійшов правильного висновку про те, що аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Крім того, відповідно до ч.5 п.15, п. 18 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Тобто тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абз.1 ч.2 ст.302 ЦК України.

Відповідно доводи апеляційної скарги в частині, що позивачем у належний процесуальний спосіб не надано до суду висновку експерта за наслідками проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи для з`ясування характеру оспорюваної інформації, суд не приймає до увагу, адже як вже зазначалось вище тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Дана позиція узгоджується з висновками Верховного суду від 10 липня 2024 року у справі № 755/17554/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що незалежно від джерела отримання інформації при її поширенні відповідач був зобов`язаний переконатися в її достовірності, а право нерозголошення джерела отримання інформації не перешкоджає відповідачу довести її достовірність шляхом надання підтверджуючих документів, яких матеріали справи не містять.

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження достовірності поширеної інформації, перед публікацією вказаної інформації він не переконався в її достовірності, посилаючись лише на те, що оспорювана інформація була отримана з інших джерел (злые язычки). Спірний текст стосується певної фактичної поведінки позивачів, носить стверджувальний характер, не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача, автором не вживалися мовно-стилістичні засоби про ймовірність або припущення інформації. Будь-яких належних та допустимих доказів, що ця поширена інформація є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідач суду не надав. Підстав стверджувати, що викладена відповідачем інформація щодо поведінки (дій) позивача є оціночними судженнями та була перевірена на предмет дійсності, немає.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Оскільки за змістом ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, то суд дійшов правильного висновку про те, що вданому випадку відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому суд правильно вказав, що відповідно до ч.1 ст.200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Оскільки не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості лише оціночні судження, яким за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири), то суд дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку поширена відповідачем інформація про позивача не підпадає під ознаки критики так як в ній відсутня оцінка дій, суб`єктивна думка, переконання і погляди відповідача, припущення, а також мовно-стилістичні засоби (гіпербола, алегорія, сатира) тощо, а тому підлягає спростованню.

Доводи апелянта, що спірні висловлювання мають характер оціночних суджень, суд апеляційної інстанції на підставі вищевикладеного вважає безпідставними, оскільки означені вище судом висловлювання, стосуються конкретних подій та фактичних обставин, конкретних осіб (позивачів) та подаються як установлений факт, що дає можливості дійти висновку, що відповідачем ОСОБА_3 була поширена недостовірна інформація висловлена у формі фактичного твердження, а не оціночного судження.

При цьому, судом правильно враховано, що інформація була сформульована відповідачем ОСОБА_3 способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому форма вираження вищезазначеної інформації не містить критики або оцінки дій, без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів), а висловлена у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені.

Що стосується того, чи порушує дана інформація особисті немайнові права позивача, та право позивача на повагу до його ділової репутації, то суд правильно вказав, що твердження відносно позивачів, в даному випадку негативні, формують у суспільстві негативну громадську думку, руйнують імідж та репутацію позивачів, створюють для них негативні наслідки.

Доводи апеляційної скарги в частині відсутності підтвердження, що саме ОСОБА_3 здійснюється інформаційна діяльність спростовуються матеріалами справи.

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. У таких випадках, власник веб-сайту визначається у договорі, укладеному з реєстрантом доменного імені. Інформація щодо власника веб-сайту може бути отримана у хостинг-провайдера веб-сайту.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) вказано, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 742/853/20, від 21 січня 2025 року № 755/1773/24, від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18 та від 25 листопада 2020 року у справі № 753/7666/19-ц.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 08.11.2023 №258/2023-Д вбачається, що Telegram канал з назвою « Ирочкарасскажет..» доступний за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та на ньому інформаційна діяльність здійснюється від імені ОСОБА_17 (а.с.28-37), що відповідно є належним доказом на підтвердження факту приналежності даного телеграм-каналу «Ирочка расскажет» ОСОБА_3 .

Колегія суддів зазначає, що апелянт не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації задовольнити повністю, визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на повагу до дочесті, гідності та недоторканості ділової репутації, інформацію стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 опубліковану 13.10.2023 на Telegram каналі з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 …»

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376,381-384,389-391 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу адвоката Петрушко Ірини Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 червня 2024 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації задовольнити.

Визнати недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на повагу до дочесті, гідності та недоторканості ділової репутації, інформацію стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 опубліковану 13.10.2023 на Telegram каналі з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме:

«…Время офигенных историй об одесском управлении торговли

Начальник Службы развития торговли Одесского городского совета ОСОБА_5 написал заявление в ГБР на сотрудника УСР ОСОБА_6 . А свидетелем проходит начальник управления торговли ОСОБА_7 .

Злые язычки говорят, что сегодня ОСОБА_8 и ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 …».

Зобов`язати ОСОБА_3 вчинити дії щодо спростування недостовірної інформації, шляхом опублікування на Telegram каналі з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 з посиланням на рішення суду, наступного тексту:

«СПРОСТУВАННЯ!

Інформація опублікована ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме:

«Время офигенных историй об одесском управлении торговли

Начальник Службы развития торговли Одесского городского совета ОСОБА_5 написал заявление в ГБР на сотрудника УСР ОСОБА_6 . А свидетелем проходит начальник управления торговли ОСОБА_7 .

Злые язычки говорят, что сегодня ОСОБА_8 и ОСОБА_10 якобы должны предоставить видео, на котором Орес требует 10к долларов…» є недостовірною, не відповідає дійсності та принижує честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ».

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 2147,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору в розмірі 2147,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22.04.2025.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова