Справа № 174/1543/24
Провадження № 2/204/1387/25
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2025 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року до суду надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, в якій вона просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після фактичного розірвання стосунків з відповідачем, син залишився проживати з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданої Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) Другим правобережним відділом МВС у Чечеловському та Новокодацькому районах м. Дніпра від 30.09.2024 року № 243523/11, сума заборгованості відповідача за період 2020-2024 років складає значний обсяг. Також, відповідно до відповіді Служби у справах дітей Вільногірської міської ради Дніпропетровської області № 578/1-10/24 від 26.08.2024 року було встановлено, що відсутні докази належного виконання батьком своїх обов`язків щодо виховання та догляду за дитиною. Позивачка вважає, що з метою забезпечення інтересів неповнолітньої дитини необхідно визначити її місце проживання за місцем проживання матері.

Ухвалою суду від 20 січня 2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 20.01.2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

02.04.2025 року представник відповідача адвокат Балковий Р.Л. надав суду відзив на позовну заяві, в якому провив у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначив, що позовні вимоги позивачки необґрунтовані, не направлені на задоволення інтересів дитини. Твердження про байдужість ОСОБА_2 до свого сина ОСОБА_3 повністю спростовуються наданими самою позивачкою доказами по справі. Від сплати аліментів ОСОБА_2 не ухилявся, а при розгляді справи заперечував проти сплати аліментів на утримання дружини. Також, сам відповідач зазначав, що проводить час із дитиною коли повертається зі служби. Окрім зазначеного вказане підтверджується відповіддю Служби у справах дітей Вільногорської міської ради Дніпропетровської області. Де вказано, що ОСОБА_2 проводить час з дитиною, і при закінченні бойових дій хоче брати активну участь в вихованні і розвитку дитини. Неявки у судові засідання, на які посилається позивачка взагалі нічим не підтверджені, окрім того між явкою у судові засідання і байдужість до дитини ніяк не пов`язані між собою. Наразі відповідач ОСОБА_2 перебуває у ЗСУ, приймає активну участь в бойових діях, тому Служба у справах дітей Вільногірської міської ради Дніпропетровської області не змогла перевірити його житлові умови, і запропонувала припинити вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини. Посилаючись на ст. 133 ЦПК України, відповідач прсив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 грн. (ознайомлення з матеріалами справи 4500 грн., підготовка відзиву 3500 грн., складання адвокатського запиту - 1500 грн., складання клопотань про залучення третіх осіб - 1000 грн.).

У судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача адвокат Балковий Р.Л. також у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як наголошує ст. 51 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У судовому засіданні встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Чечелівським районним у місці Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 385(а.с. 6).

05.03.2021 року рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетрвоської області стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини до досягнення дитиною повноліття та стягнуто аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частина до досягнення дитиною трьох років. (а.с. 7-10).

Як вбачається з наданого позивачем до матеріалів позову розрахунку заборгованості по аліментам, згідно ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за виконавчим провадженням № НОМЕР_2 від 16.03.2021 року, виданої державним виконавцем Другого правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), борг ОСОБА_2 станом на 01.09.2024 року складає 228 989,21 грн. (а.с. 13-15).

У відповіді № 578/1/10-24 від 26.08.2024 року, наданої на звернення ОСОБА_1 , служба у справах дітей Вільногорської міської ради Дніпропетровської області зазначає, оскільки батько дитини гр. ОСОБА_2 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тому згідно з п. 72 Порядку з метою забезпечення повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема чи є між батьками спір щодо визначення місця проживання сина, ставлейня батька до дитини та його спроможності виконувати батьківські обов`язки, для прийняття об`єктивного рішення при врегулюванні ймовірного спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітнього сина, ССД направлено відповідний запит до управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (вихідний номер 496/10-24 від 24.07.2024).

За інформацією з листа управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (вихідний номер 03/17-2103 від 21.08.2024 року), спеціалістам вдалось зв`язатися в телефонному режимі з батьком дитини гр. ОСОБА_2 , який повідомив, що з 2022 року мобілізований та захищає суверенітет і цілісність України, на даний час не має змоги приїхати та висловити свою думку, але батько зазначив, що він сплачує аліменти та по поверненню додому має намір також займатися вихованням дитини. Враховуючи вищезазначене, управління-служба у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради не має можливості проведення обстеження умов проживання та встановлення здатності батька виконувати обов`язки щодо виховання сина та догляду за ним.

З метою захисту прав дитини управління-служба у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради просить розглянути питання щодо призупинення прийняття рішення стосовно визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , на час, доки батько не повернеться зі служби. .

Відповідно до викладеного вище, враховуючи, що в управлінні-службі у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради відсутня інформація про спір між батьками щодо визначення місця проживання сина, ставлення батька до дитини та його спроможність виконувати батьківські обов`язки, управління-служба у справах дітей на даний час не має можливості скласти висновок по суті поставленого у зверненні питання і подати його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Отже, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини, встановлення обставин, які на думку суду забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення їх у відповідному рішенні, є обов`язком суду.

Відповідно до ч. 1-3, ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За правилами ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.02.2019 у справі № 377/128/18 зазначено, що відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Крім того, за положеннями статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала».

Згідно ст. 157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Обов`язковим для суду є саме залучення органу в інтересах дитини.

Проте, позивачкою у позовній заяві не було залучено у якості третьої особи орган опіки та піклування, а тому суд позбавлений можливості самостійно залучити орган опіки та піклування та витребувати від нього висновок, щодо розв`язання спору, який виник між сторонами.

Крім того, позивачкою було надано лист Служби у справах дітей Вільногорської міської ради Дніпропетровської області № 578/1/10-24 від 26.08.2024 року в якому зазначено, що Служба у справах дітей на даний час не має можливості скласти висновок по суті і подати його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Жодних інших належних, допустимих та достовірних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою не надано.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене права чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушення.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживає, і від якої батько дитини не вимагає зміни її місця проживання.

В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказані обставини підлягають перевірці судом.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 справа №369/1587/19.

Відсутність між сторонами відповідного спору, унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Що стосується заяви представника відповідача щодо відшкодування витрат на правничу (правову) допомогу в розмірі 10 500 грн., суд зазначає наступне.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу надання послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі ( складання позовної заяви, надання консультацій).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, представником відповідача не надано доказів, які свідчать про понесення ним витрат на правову допомогу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню, у зв`язку з необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем за подачу позову було сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп., а у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати позивачки з оплати судового зботи відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 141, 150, 151, 153, 157-159 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-82, 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська