ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м.Суми

Справа №591/7631/24

Номер провадження 22-ц/816/502/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Смоловим Андрієм Валерійовичем,

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 31 липня 2024 року у складі судді Ніколаєнко О.О., постановлену у м. Суми,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Смолового А.В. звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Публічного акціонерного товариства «СУМИХІМПРОМ» (далі ПАТ «СУМИХІМПРОМ») нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зарічний районний суд м. Суми ухвалою від 31 липня 2024 року відмовив ОСОБА_1 у видачі судового наказу.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника адвоката Смолового А.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне встановлення обставин справи, просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до Зарічного районного суду м. Суми; стягнути з ПАТ «Сумихімпром» судовий збір за подання апеляційної скарги.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що в умовах постійної затримки у виплаті заробітної плати, працівник опиняється у край несприятливому положенні, коли після спливу трьох місяців затримки у виплаті заробітної плати, її виплата стає залежною лише від доброї волі роботодавця і вказане право працівника вже не може бути захищено судом.

Крім того, звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував те, що у відповідності до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заяву про видачу судового наказу представник заявниці подав після спливу тримісячного строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Колегія судів апеляційного суду не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції.

У відповідності до приписів ст.ст. 160, 161 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За змістом статті 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 5) ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду через свого представника адвоката Смолового А.В. з вимогою про стягнення з ПАТ «Сумихімпром» нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з грудня 2023 рок по 04 березня 2024 року в розмірі 34993,28 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 березня 2024 року по 25 липня 2024 року у розмірі 185 289,12 грн.

Стаття 233 КЗпП України передбачає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Положеннями частин 1, 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

В даній справі суд встановив, що заявниця працювала на посаді апаратника нейтралізації у цеху нейтралізації та очищення промислових вод з 04 січня 2017 року по 04 березня 2024 року. Оскільки заявниця ОСОБА_1 04 березня 2024 року була звільнена із займаної посади, то суд вважав, що саме 04 березня 2024 року вона мала дізнатися про порушення її права на отримання належних до виплат сум, як звільненому працівнику, а тому вона пропустила строк звернення до суду з вимогами про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 , звільнившись з роботи 04 березня 2024 року за власним бажанням, з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дійсно мала звернутися до суду у відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України в тримісячний строк з дня, коли вона дізналася про порушення свого права, тобто з 04 березня 2024 року. Отже, звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу 25 липня 2024 року за допомогою засобів поштового зв`язку, вона пропустила строк, встановлений законом для звернення до суду за такою вимогою.

Водночас слід зазначити наступне.

В заяві про видачу судового наказу, ОСОБА_1 , окрім середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просила також стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату.

Суд не звернув уваги на те, що ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачає, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Суд першої інстанції помилково застосував до вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати приписи ч. 1 ст. 233 КЗпП України, замість ч. 2 цієї статті.

В матеріалах справи наявна копія довідки про доходи, датована 18 липня 2024 року за № 305, з якої вбачається, що заробітна плата, що підлягає до виплати станом на 04 березня 2024 року становить 34 993,28 грн (а.с. 22). Відомостей про те, що заявниця раніше отримала письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, матеріали справи не містять. Отже відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду із вимогою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України, у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки вищевказаним обставинам та нормам права, не з`ясував можливість видати судовий наказ лише в частині заявлених вимог, а тому дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для відмови у видачі судового наказу.

Отже, оскаржувану ухвалу не можна визнати законною, у зв`язку із чим вона підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник заявниці ставить питання про стягнення з ПАТ «СУМИХІМПРОМ» на користь заявниці судового збору за подання апеляційної скарги. З цього приводу колегія суддів зауважує, що розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. Постановою апеляційного суду за наслідками перегляду ухвали суду справа по суті не розглядалася. Наведена постанова була прийнята з процесуальних питань та не є остаточним рішенням суду, ухваленим після закінчення судового розгляду, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 6; 379 ч. 1 п. 4, 381-382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Смоловим Андрієм Валерійовичем, задовольнити.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 31 липня 2024 року про відмову у видачі судового наказу в даній справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов