Справа № 523/5233/24
Провадження №2/523/437/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.

за участю секретаря - Березніченко В.Є.

представника позивача - адвоката Грішина О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого виступає Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Адвокат Грішин О.В. звернувся до суду з позовною заявою від імені та в інтересах ОСОБА_1 в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 , який є його онуком та сином його дочки, ОСОБА_1 , тривалий час на спірній житловій площі не проживає, належні йому речі в квартирі відсутні, внаслідок чого позивач вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житлом відповідно до статей 71, 72 ЖК України. Факт не проживання підтверджується тим, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав відносно нього, а згодом, у 2016р. ОСОБА_2 був усиновлений. Позивач вказує, що неможливість зняти відповідача з реєстраційного обліку позбавляє його права на укладання договору найму житла.

Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Представник органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради не скористався своїми процесуальними правами, відзив на позовні вимоги суду не надав. Втім направив до суду пояснення в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на їх безпідставність, вказуючи на відсутність правових підстав для позбавлення дитини права користування житловим привішенням.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді від 30.05.2024р. було відкрито провадження у справі за правила загального позовного провадження. З урахуванням віку дитини, приймаючи до уваги, що малолітній ОСОБА_2 на теперішній час усиновлений, позовна заява подана його дідом, а його мати, ОСОБА_1 була позбавлена батьківських прав, з метою забезпечення таємниці усиновлення, судом вирішено питання про залучення до участі у справі в якості представника малолітньої дитини - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 16.12.2024р. було закрито підготовче провадження з призначенням розгляду справи по суті.

ІІІ. Позиції сторін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Грішин О.В. позовні вимоги підтримав просить задовольнити.

Представник малолітнього ОСОБА_2 посилаючись на мотиви зазначені у письмових поясненнях, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Тертя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 в призначене судове засідання не з`явилася без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Жовтневого районної Ради м. Одеси №6 від 09.01.1987р. на ім`я ОСОБА_1 виданий ордер №33 серії ЖР, яким надано право останньому на заняття однієї кімнати, житловою площею 18,26кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг №С1-111730-ю/о від 20.05.2024р. на вказаній вище житловій площі зареєстровані:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 20.04.1987 року;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з 20.08.20001року;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29.07.2011року.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що малолітній ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 та онуком позивача у даній справі - ОСОБА_1 .

Тобто, в силу статті 64 ЖК України ОСОБА_4 та її син, ОСОБА_5 , як члени сім`ї наймача ОСОБА_1 набули нарівні з ним усі права та обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.03.2011р. №159р. малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був влаштований до дитячого державного закладу на повне державне забезпечення, тимчасово та зарахований до КУ «Спеціалізований психоневрологічний будинок дитини №3 «Сонечко» м. Одеси.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30.03.2016р. у справі №523/16147/15 батьки дитини: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 позбавлені батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2016р. у справі №523/7314/16 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був усиновлений та знятий з первинного обліку в службі у справах дітей Одеської міської ради.

На теперішній час малолітній ОСОБА_2 залишається зареєстрований на житловій площі в квартирі АДРЕСА_1 .

Предметом спору у розглядуваній справі є визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житлом (квартирою).

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

З огляду на вказане, малолітня дитина (до досягнення 14 років) не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати лише з досягненням певного віку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18,

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 на час звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами не досяг чотирнадцятирічного віку.

З огляду на вказані обставини вочевидь, ОСОБА_2 в силу свого малолітнього віку не міг повноцінно реалізувати свої житлові права, незважаючи на припинення особистих та майнових права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням.

Врахувавши вказані обставини суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Водночас, відмова у задоволенні вказаних вимог у розглядуваній справі не позбавляє ОСОБА_1 , за наявності передбачених законом підстав, права на повторне звернення до суду із вимогами до ОСОБА_2 про визнання його такими, що втратив право на користування спірним житлом, із залученням до участі у справі органу опіки та піклування представленого належною юридичною особою та поданням цим органом суду письмового висновку щодо розв`язання спору (стаття 19 СК України).

VІ. Судові витрати.

Згідно статті 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати, у тому числі судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.12,13,76,141,259, 263-265, 268,279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого виступає Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити у повному обсязі.

Відомості про сторін:

позивач:

ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ;

відповідач:

малолітній - ОСОБА_2 , в інтересах якого виступає Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, , м. Одеса, проспект Князя Володимира Великого, буд.106.

третя особа: ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача(ів), поданою протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 21 квітня 2025р.

Суддя