Номер провадження: 22-ц/813/4262/25
Справа № 501/1222/23
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Смирнова В.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

31.03.2023 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 05.07.2016 року в розмірі 56 173,27 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, та підписавши заяву № б/н від 05.07.2016 року, отримав кредитні кошти.

Внаслідок невиконання умов кредитного договору, у позичальника станом на 13.03.2023 року виникла заборгованість у розмірі 56 173,27 грн., з яких: 45 922,07 грн. заборгованість за тілом кредиту, 10 251,20 грн. заборгованість за відсотками.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.06.2024 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 05.07.2016 року станом на 13.03.2023 року в розмірі 56 173,27 грн., яка складається з наступного: 45 922,07 грн. заборгованість за кредитом; 10 251,20 грн. заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати в розмірі 2684,00 грн. (а.с.117-118).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13.01.2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 13.03.2023 року було залишено без задоволення (а.с.162-163).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення суду від 18.06.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.165-170).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 21.04.2025 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, а також у зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. на навчанні в НШС України, датою ухвалення цього судового рішення є 21.04.2025 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.02.2025 року, згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.183-185).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог (а.с.117-118).

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.07.2016 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач підписав Анкету-заяву та отримав кредитні кошти (а.с.15).

За умовами укладеного кредитного договору відповідач ОСОБА_1 отримав кредитну картку, яка за зверненням відповідача неодноразово перевипускалася (а.с.13).

Крім того, ОСОБА_1 01.07.2021 року підписав Паспорт споживчого кредиту, який зокрема, зазначає обов`язок сплати процентів за користування кредитними коштами (а.с.16-19).

Із виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 вбачається, що останній отримав кредитну картку, користувався нею (знімав готівку в банкоматах, розраховувався за покупки, поповнював баланс мобільного телефону, частково сплачував заборгованість та інше) (а.с.68-104).

Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. № 578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Згідно розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, станом на 13.03.2023 року заборгованість позичальника становить 56 173,27 грн., з яких 45 922,07 грн. заборгованість за тілом кредиту та 10 251,20 грн. заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Станом на даний час заборгованість позичальником не погашена та має місце.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що Анкета-заява № б/н від 05.07.2021 року не містить відомостей про сплату процентів, а також «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи» не містять підпису позичальника, а тому апелянт вважає, що застосування до виниклих правовідносин правил, передбачених ч.ч. 1-2 ст. 634 ЦК України, є неможливим.

Разом з тим, як вже зазначалось вище, 01.07.2021 року позичальником було підписано Паспорт споживчого кредиту, який, зокрема, зазначає сплату процентів за користування кредитними коштами (а.с.16-19).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, заборгованість по процентам обчислювалась, починаючи з 01.04.2022 року, тобто після підписання ОСОБА_1 . Паспорту споживчого кредиту та ознайомлення з умовами кредитування.

Зважаючи на те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, що під час підписання кредитного договору ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма умова договору, в тому числі, про необхідність сплати процентів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Банку у повному обсязі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони у справі, у порушення правил, встановлених ст. 128 ЦПК України, не були повідомленні про розгляд справи 08.06.2023 року.

Проте, заявник апеляційної скарги не ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з підстав, визначених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева