ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1622/24Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/817/218/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 606/1622/24 за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області від імені якого діє Куриляк Марія Григорівна на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року (ухвалене суддею Ромазан Л.С., повний текст рішення складено 16 грудня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 162907 від 29 травня 2024 року складеного ДОП ВП № 3 (м. Теребовля) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області капітаном поліції Кучваром В. вбачається, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 16:20 год. в приміщенні магазину, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 здійснив продаж алкогольного напою, а саме продав 1 пляшку Бренді коли за ціною 31 грн. гр. ОСОБА_2 , без оформлення ліцензії на здійснення даного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, чим порушив вимоги п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ Про ліцензування видів господарської діяльності.

В подальшому, постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2024 року провадження в цій справі № 606/1213/24 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.164 КУпАП було закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вказував, що дії працівників правоохоронних органів принизили його честь та гідність, вплинули на його ділову репутацію та очорнили в очах односельців.

Під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності і до моменту закриття провадження судом, він зазнав моральних страждань, які призвели до негативних зміни у його житті, а саме: щоденних думок та спогадів, страх повторення подій, настороги, тривоги, порушення сну, емоційну напругу, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення.

На підставі наведеного, просив стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області на його користь 6 000 гривень моральної шкоди, завданої протиправним складанням стосовно нього протоколу в справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000 гривень моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ГУНП в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог позивача в повному обсязі. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що суду не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо незаконних дій зі сторони працівників поліції, які призвели до заподіяння ОСОБА_1 моральних страждань. Окрім того, позивачем не роз?яснено, чим він керувався при визначенні суми для відшкодування моральної шкоди та з чого він виходив при визначенні такої суми.

Зазначає, що відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до безпідставного збагачення, про що зазначає у своїй поставові Велика Палата

Верховного Суду в справи № 752/17832/14-ц від 15 грудня 2020 року (п. 90).

Також відповідач посилається на висновки Верховного Суду, що містяться у постановах від 27 листопада 2022 року в справі № 307/3754/21 та від 13 березня 2019 року в справі № 712/7385/17, згідно яких сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень і не підлягає оскарженню в суді окремо від постанови суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно із ч. 1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зазначена справа є справою з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Виходячи з вищенаведеного, дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що з протоколу серії ВАД № 162907 від 29 травня 2024 року про адміністративне правопорушення вбачається, що 05 березня 2024 року близько 16:20 год. в приміщенні магазину за адресою: вул. Миру, с. Струсів, Тернопільського району, Тернопільської області, здійснено продаж алкогольного напою: однієї пляшки "Бренді кола" за ціною 31 грн. ОСОБА_2 без оформлення ліцензії на продаж даного виду господарської діяльності, чим ОСОБА_1 порушив п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону України Про ліцензування видів господарської діяльності (а.с. 9).

Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2024 року в справа № 606/1213/24 закрито провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.164 КупАП, за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 10-11).

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з обставин справи, характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачу моральних страждань, прийняв до уваги засади розумності, виваженості й справедливості та прийшов до висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000 грн..

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою.

Даними приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судовій практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20, Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 925/556/21 та Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року в справі № 335/6977/22.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Таким чином, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування моральної шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою.

Також колегія суддів наголошує, що тягар доведення щодо наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування такої шкоди.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення щодо провадження господарської діяльності без ліцензії або дозвільних документів за статтею 164 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (стаття 221 КУпАП).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КупАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, тощо, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до статті 256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяв патрульний поліцейський під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до закону в межах покладених на нього функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року в справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Верховний Суд у постанові від 22 червня 2023 року в справі № 752/5417/19 зазначив, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи. Протокол є носієм доказової інформації, яка надалі може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно містять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також з урахуванням інших доказів.

Оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року в справі № 335/6977/22 зазначено, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень, факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

З матеріалів справи вбачається і судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2024 року в справа № 606/1213/24 закрито провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.164 КупАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Зі змісту постанови вбачається, що протокол складено за відсутності достатніх фактичних даних, що підтверджували наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП. А саме, належних доказів того, що ОСОБА_1 , за відсутності в нього ліцензії, систематично здійснює господарську діяльність, що є однією з основних ознак господарської діяльності, та яка потребує одержання відповідної ліцензії на провадження даного виду господарської діяльності, не додано.

Таким чином, у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 164 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не є застосовними.

Даний висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 335/6977/22.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій поліцейських щодо складання такого протоколу.

Інших доказів на підтвердження неправомірності дій або бездіяльності працівників відділення № 3 (м. Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області позивачем, у передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

У цій справі закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області слід задовольнити, рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», беручи до уваги, що в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Тернопільській області слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області задовольнити.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади відмовити.

Судовий збір сплачений Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області у сумі 1 816, 80 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.