судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 367/8835/16-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., передав справу № 367/8835/16-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Вказав, що оскільки у практиці Касаційного цивільного та Касаційного господарського судів у складі Верховного Суду за подібної природи спірних правовідносин має місце неоднакове застосування положень ЦК України щодо обраного прокурором способу захисту, то забезпечити єдність такої практики неможливо без застосування повноважень Великої Палати Верховного Суду. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передає цю справу для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2019 року у справі № 911/3312/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2019 року у справі № 911/3447/17 та вказати, що: «зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої на землях природно-заповідного фонду, з порушенням норм ЗК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов».
Не можу погодитись з зазначеним з таких мотивів.
У справі, що переглядається:
перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ), про усунення перешкод у здійсненні Кабінетом Міністрів України права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 . В обґрунтування позову вказав, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2188/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 грудня 2014 (справа № 367/2521/13) за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсними вказане рішення Коцюбинської селищної ради. Цим рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства;
суди при задоволенні позову вказали, що обставина розташування спірної земельної ділянки за межами населеного пункту встановлена судами при розгляді справи № 367/2521/13, тому селищна рада не мала права розпоряджатися нею. Матеріалами справи об`єктивно підтверджено, що спірна земельна ділянка на момент її первісного вибуття з власності держави належала до земель лісогосподарського призначення, на підтвердження чого прокурором надані необхідні планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Тож матеріалами справи підтверджується, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення Національного природного парку «Голосіївський», територія якого є власністю Українського народу. Кабінет Міністрів України не погоджував вилучення земельної ділянки лісового фонду, що відноситься до території об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення;
відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2011 року у справі № 2а-6326/11/2670 за позовом Київської міської ради до Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві, Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Ірпінської міської ради Київської області, Коцюбинської селищної ради Київської області, за участю прокуратури м. Києва, треті особи -Державне агентство земельних ресурсів України, Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», Комунальне підприємство Київської обласної ради «Обласний лісгосп», Київська обласна державна адміністрація, Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області, Державне агентство лісових ресурсів України, про визнання бездіяльності протиправною, рішень нечинними та їх скасування, зобов`язання вчинити дії, яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 жовтня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову Київської міської ради, в тому числі щодо відсутності повноважень у Коцюбинській селищній раді щодо прийняття на двадцять п`ятій сесії п`ятого скликання - рішень «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» від 25 грудня 2008 року, в тому числі рішення № 2188/25-5, яким ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;
цим рішенням (справа № 2а-6326/11/2670) встановлено, що:
25 вересня 2008 року Коцюбинською селищною радою на двадцять другій сесії п`ятого скликання (третє засідання) видано рішення «Про перспективний план розвитку смт Коцюбинське» № 689/22-5;
постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23 листопада 2009 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року, у справі № 2-а-489/2009 за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної ради, Київської обласної державної адміністрації до Коцюбинської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення, встановлено, що:
станом на вересень 2008 року облік земель Коцюбинської селищної ради у відділі земельних ресурсів не вівся, інформація про склад земель була відсутня, як землі лісогосподарського призначення вище зазначені землі не обліковувались («…з пояснень Відділу земельних ресурсів у місті Ірпені від 11 червня 2009 року…»);
відсутні документи та відповідні схеми, якими були б чітко визначені межі між містом та селищем Коцюбинське;
в розмежуванні районів міста межі між Святошинським районом міста Києва та смт Коцюбинське не існує;
землі Ірпінського регіону, на які розповсюджувалась дія рішення № 689/22-5, у будь-які роки не відносились до земель лісогосподарського призначення.
Також у справі № 2а-6326/11/2670 судом встановлено, що:
на двадцять третій сесії п`ятого скликання Коцюбинською селищною радою прийняті рішення «Про вибір місця розташування та надання земельної ділянки»: 30 жовтня 2008 року (друге засідання): за № 970/23-5 - громадянину ОСОБА_3 ; за №998/23-5 - громадянину ОСОБА_3 ;
14 листопада 2008 року на двадцять четвертій сесії п`ятого скликання Коцюбинською селищною радою прийняті рішення про надання громадянам дозволів на розроблення проектів відведення земельних ділянок, а саме: рішенням за № 1503/24-5 - громадянину ОСОБА_3 ;
на двадцять п`ятій сесії п`ятого скликання Коцюбинською селищною радою на другому та третьому засіданнях прийняті рішення (є предметом дослідження у даній справі -в межах позовних вимог Київської міської ради) про затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, а саме: 25 грудня 2008 року (третє засідання): рішення № 2179/25-5 - ОСОБА_3 ;
досліджуючи вимоги позивача про визнання нечинними, скасування та визнання відсутності повноважень Коцюбинської селищної ради на прийняття на двадцять п`ятій сесії п`ятого скликання «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» від 25 грудня 2008 року №№ 1973/25-5 -2259/25-51, суд дійшов наступних висновків:
так, відповідно до наданих до матеріалів справи фотокопій оскаржуваних рішень та матеріалів погодження вибору місця розташування земельних ділянок і проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність вбачається, що Коцюбинська селищна рада при прийнятті відповідних рішень керувалась матеріалами техніко-економічного обґрунтування та перспективним планом розвитку селища Коцюбинське затверджених рішенням «Про перспективний план розвитку смт. Коцюбинське» від 25 вересня 2008 року № 689/22-5 та діяв в межах, наданих діючим на дату прийняття відповідних рішень, законодавства;
таким чином, приймаючи оспорювані рішення Коцюбинська селищна рада, діяла відповідно до встановленого на момент прийняття відповідних рішень порядку, зокрема:
1) отримавши клопотання щодо вибір місця розташування земельної ділянки, рішеннями №№ 713/23-5 - 860/23-5 23 сесії 5 скликання направила відповідні матеріали заяви про вибір місця розташування земельних ділянок в порядку визначеному статтею 151 ЗК України в редакції на дату прийняття рішень;
2) отримавши від органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів позитивні висновки щодо можливості відведення земельних ділянок прийняла рішення №№ 1226/24-5 - 1726/24-5 на 24 сесії 5 скликання щодо надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки;
3) після надходження до ради розроблених та погоджених проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, Коцюбинською селищною радою було розглянуті відповідні проекти, які містили позитивні висновки органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів та прийняла на 25 сесії 5 скликання рішення №№1758/25-5 - 2259/25-5 про затвердження відповідних проектів та про передачу у власність земельних ділянок відповідно до затвердженого перспективного плану розвитку та техніко-економічного обґрунтування;
зі змісту матеріалів попереднього погодження місця розташування (вибору) земельної ділянки та проектів землеустрою щодо надання земельних ділянок у власність вбачається, що всі зазначені рішення Коцюбинською селищною радою з відповідних питань приймалися за результатами отримання позитивних висновків органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів. За таких обставин, суд дійшов висновку, що Коцюбинська селищна рада не мала правових підстав відмовити у наданні земельних ділянок у власність;
з огляду на вище викладене приймаючи оспорювані рішення Коцюбинська селищна рада вживала заходів щодо впорядкування території та відновлення меж встановлених згідно Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 11 лютого 1941 року, реалізуючи відповідні повноваження лише щодо територій, які включалися до меж селища відповідно до матеріалів інвентаризації меж;
обставини, встановлені у зазначених судових рішеннях, відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують повторного доведення та встановлення, у зв`язку з чим, суд, оцінивши наявні у справі докази та положення законодавства дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання нечинними і скасування рішень двадцять п`ятій сесії п`ятого скликання «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» від 25 грудня 2008 року № №1973/25-5-2259/25-51;
посилання позивача на акт обстеження лісових насаджень, що примикають до смт. Коцюбинське, складеного 04 червня 2009 року співробітниками Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України, не може бути належним доказом віднесення спірних територій до земель лісогосподарського призначення, або визначення приналежності деревної або іншої лісової рослинності до категорії лісу. Вказаний акт свідчить про обстеження лісових насаджень, що примикають до смт. Коцюбинське від будинків АДРЕСА_2 , лікарні та вул. Шевченка. Зі змісту вказаного акту не можливо дійти однозначного висновку щодо територіального віднесення відповідних лісових насаджень до того чи іншого лісництва або територій м. Києва. Вказаний акт підписаний двома науковими співробітниками і завірений печаткою відділу кадрів, що не дає підстав стверджувати про належність оформлення відповідного документу;
статтею 52 Лісового кодексу України визначено перелік документації, на підставі якої встановлюються обставини включення відповідної деревної та іншої лісової рослинності до державного лісового кадастру. Серед вказаних документів відсутнє посилання на Акт обстеження науково-дослідної установи.
Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2011 року у справі № 2а-6326/11/2670 набрала законної сили.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта та п`ята ЦПК України).

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто, поваги до остаточного рішення суду.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (Khristov v. Ukraine, ЄСПЛ, від 19 лютого 2009 року).

Європейський суд з прав людини зазначає, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (Sovtransavto Holding v. Ukraine, ЄСПЛ, № 48553/99, від 25 липня 2002 року)

Європейський суд з прав людини зауважував, що «одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).

З огляду на викладене, колегії суддів необхідно було розглянути справу по суті спору.

Суддя І. О. Дундар