№ провадження 2/646/383/2025
У Х В А Л А

22 квітня 2025 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Клімової С.В.,

при секретарі - Герко Є.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Червонозаводського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою.

04.03.2025 року представником позивача через систему « Електронний суд» подано заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої вказано, що 17.10.2019 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивачка передала відповідачу у борг грошові кошти в сумі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 17.10.2020 року, про що боржник (відповідач) написав розписку від 17.10.2019 року, завірену свідками. Проте, умови договору позики відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконав, не повернув грошові кошти, отримані в борг в обумовлений сторонами строк, про що свідчить наявність оригіналу боргової розписки у позивачки, що послугувало підставою для звернення до суду.

07.02.2025 року представником позивача, ОСОБА_4 було подано до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10.02.2025 року у забезпечення позову відмовлено. Відмовляючи у забезпеченні позову, суд зазначив, що квартира на 1/3 частку якої представник позивача просить накласти арешт належить відповідачу на праві спільної сумісної власності, при цьому частки кожного співвласника не визначені. Як зазначив суд, представником позивача станом на дату звернення до суду з заявою про забезпечення позову не доведено, що відповідач здійснює будь-які підготовчі дії щодо переоформлення чи продажу належного йому нерухомого майна.

Заявник вказує, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1995 року, реєстраційний № 9-95-60859, квартира загальною площею 63, 8 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності членам сім`ї: відповідачу ОСОБА_3 , а також ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . В той же час, згідно 25.02.2016 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за поданням державного виконавця Червонозаводського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Єрмака Г.В. було висенено Ухвалу та визначено частку у спільній сумісній власності на нерухоме майно, визначивши що боржникові ОСОБА_3 належить 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.02.2016 року (справа № 646/1287/16-ц, провадження № 6/646/23/2016) було визначено, що ОСОБА_3 (відповідачу) на праві власності належить 1/3 частка у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У позовній заяві позивачкою ОСОБА_2 ціна позову визначена у загальному розмірі 560 644 (п`ятсот шістдесят тисяч шістсот сорок чотири) гривні 95 копійок. Відповідно до Висновку про вартість майна, що виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , на підставі Сертифікату ФДМУ від 12.03.2023 року № 241/2023, ринкова вартість об`єкту оцінки, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , складає 747 225 (сімсот сорок сім тисяч двісті двадцять п`ять гривень) 00 копійок без ПДВ. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. В той же час, згідно ухвали Червонозаводського районного суду міста Харкова від 25.02.2016 року визначено, що ОСОБА_3 (відповідачу) на праві власності належить 1/3 частка у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (Ухвала з ЄДРСР додається). Відтак, в разі задоволення заяви про забезпечення позову, інтереси інших співвласників порушенні не будуть. Обґрунтування розрахунку частки ОСОБА_3 у квартирі базується на пропорційному розподілі загальної вартості нерухомості. Загальна вартість квартири становить 747 225,00 грн, а частка ОСОБА_3 визначена як 1/3. Для обчислення вартості цієї частки застосовується проста арифметична дія: 747 225,00 грн : 3 = 249 075,00 грн. Таким чином, частка ОСОБА_3 у квартирі у грошовому еквіваленті становить 249 075,00 грн. В свою чергу заборгованість відповідача за договором позики складає 560 644 (п`ятсот шістдесят тисяч шістсот сорок чотири) гривні 95 копійок, а відтак, вважаємо, що накладення арешту на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належать відповідачу, є співмірним із заявленими позивачкою позовними вимогами, ціна позову за якими визначена позивачкою у розмірі 560 644 грн. 95 коп.

Просять суд звернути увагу, що відповідач має значну заборгованість у розмірі 560 644 грн 95 коп. перед позивачкою. Така заборгованість існує вже понад чотири роки, та відповідач навіть не вдається до будь-яких дій з приводу її погашення. Факт тривалого ухилення від виконання фінансових зобов`язань, а також ігнорування вимог позивачки, підтверджує його небажання добровільно розраховуватися з боргами.

Крім того, відповідно до Єдиного реєстру боржників, відповідач вже є боржником у 19 виконавчих провадженнях, що свідчить про негативний статус боржника, його небажання добровільно розраховуватися з боргами, та про його нестабільну фінансову спроможність (витяг з реєстру додається). Також, наявність у відповідача боргів та поганої кредитної історії свідчить про його неспроможність виконати судове рішення в разі задоволення позову. Позивачка також має побоювання, що відповідач, отримавши від неї позовну заяву про стягнення заборгованості за розпискою, може ініціювати відчуження своєї частки задля ухилення від виконання можливого судового рішення, враховуючи розмір заборгованості, а також тривалий термін невиконання зобов`язань щодо повернення боргу (більше чотирьох років). У разі невжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза того, що відповідач може вчинити дії спрямовані на ускладнення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог. Звертаємо увагу Суду, що проти цього відповідача раніше подавалися позови щодо стягнення боргу, зокрема, справа № 646/8951/18. У даній справі також була подана заява про забезпечення позову, яку Суд задовольнив (ухвала про забезпечення додається), проте задоволення було частковим арешт накладено на майно, яке перебувало у власності у межах заявлених вимог. Після винесення процесуального рішення сторони уклали мирову угоду, у якій, зважаючи на взаємні поступки та розуміння наслідків своїх дій, досягли згоди щодо мирного врегулювання спору про стягнення заборгованості за договорами позики від 24.06.2017 та 29.06.2017 року. Тобто, слід дійти висновку, що лише після задоволення Судом заяви про забезпечення позову, що передбачала накладання арешту на майно відповідача, останній виконав своє боргове зобов`язання. З огляду на те, що невжиття заходів забезпечення позову може дійсно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а спосіб забезпечення позову, вважають, є співмірним із заявленими позовними вимогами та відповідає вимогам закону, враховуючи ціну позову, яка визначена позивачкою у розмірі 560 644 грн. 95 коп, вбачають, що належним, необхідним та співмірним способом забезпечення позову з урахуванням змісту позовних вимог буде вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на виділену 1/3 частину належного ОСОБА_3 нерухомого майна, а саме: 1. Квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63, 8 кв.м., яка на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 грудня 1995 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Згідно відкритої інформації з офіційних державних реєстрів, за відповідачем ОСОБА_3 жодне інше нерухоме чи рухоме майно не зареєстровано. У зв`язку із чим, єдиним заходом, який забезпечить реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, є накладення арешту на 1/3 частину єдиного нерухомого майна відповідача.

Вважають за необхідне зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його значення полягає виключно в тому, що ним захищаються законні інтереси позивачки на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

У підготовчому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала заяву та просила суд її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у підготовче судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, поштове відправлення повернулося на адресу суду з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою».

З`ясувавши думку представника позивача, дослідивши заяву, судом встановлено наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Окрім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених ЦПК України.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 13 січня 2020 року у справі №922/2163/17 Верховний Суд, зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Представник позивача звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частину належного ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63, 8 кв.м., яка на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 грудня 1995 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, вказує підставою для застосування такого заходу забезпечення можливість відповідача відчужити майно на користь третіх осіб з метою невиконання рішення суду у разі задоволення позовної заяви.

Як вбачається з документів наданих в якості доказів до клопотання 25.02.2016 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за поданням державного виконавця Червонозаводського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Єрмака Г.В. було висенено Ухвалу та визначено частку у спільній сумісній власності на нерухоме майно, визначивши що боржникові ОСОБА_3 належить 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.02.2016 року (справа № 646/1287/16-ц, провадження № 6/646/23/2016) було визначено, що ОСОБА_3 (відповідачу) на праві власності належить 1/3 частка у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак з наданої з ЄДРСР копії ухвали не можливо підтвердити даний факт, оскільки відомості про осіб та адресу майна є зашифрованими.

Крім того станом на дату звернення до суду з заявою про забезпечення позову не доведено, що відповідач здійснює будь-які підготовчі дії щодо переоформлення чи продажу належного йому нерухомого майна.

Даних щодо дійсної і реальної загрози відчуження нерухомого майна відповідача матеріали справи не містять, тому підстав для забезпечення позову немає.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки з заяви про забезпечення позову не вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову у справі може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову та не надано доказів, які дають підстави вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Даних щодо дійсної і реальної загрози відчуження нерухомого майна відповідача матеріали справи не містять. Саме лише посилання в заяві на можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Одночасно суд роз`яснює позивачу, що останній не позбавлений права повторно звернутись до суду з заявою про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 22.04.2025 року.

Суддя С.В. Клімова