Справа № 359/1981/24
Провадження № 2/359/267/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 квітня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Бокей А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом заступника керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі : Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки, -

встановив :

26 лютого 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, яким просить витребувати у ОСОБА_1 земельні ділянки площею 0,0415 га кожна (кадастровий номер :01: 015:0110 та :01:015:0111), розташовану в АДРЕСА_1 , та передати її у власність Пристоличної сільської об`єднаної територіальної громади Бориспільського району Київської області; стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури судовий збір.

Вимоги обґрунтовано тим, що на підставі рішення Дударківської сільської ради Бориспіль-ського району Київської області від 23 серпня 2017 року за № 1141-23-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:035:0587, площею 0,0951 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначеного рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за № 2592 від 19 серпня 2019 року, ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_3 .

Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :01:035:0587 перебуває у приватній власності ОСОБА_3 .

Водночас, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на підставі рішення Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області за № 1287-27-VII від 21 січня 2019 року отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0830 га із кадастровим номером :01:015:0075 для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 . Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано 04 лютого 2019 року.

ОСОБА_2 , на момент видачі Дударківською сільською радою Бориспільського району Київської області рішення за № 1287-27- VII від 21 січня 2019 року, вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

В подальшому, 09 лютого 2022 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу було відчужено земельну ділянку з кадастровим номером :01:015:0075 площею 0,0830 га на користь ОСОБА_1 .

09 лютого 2022 року ОСОБА_1 подано заяву про поділ вказаної земельної ділянки на дві окремі земельної ділянки.

Державним реєстратором Пристоличної сільської ради 17 січня 2023 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 , на земельні ділянки з кадастровими номерами :01: 015:0110 та :01:015:0111 площею 0,0415 га кожна, які утворились в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0075.

На даний час, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 лютого 2024 року земельні ділянки з кадастровим номерами :01:015:0110 та :01:015:0111 перебувають у приватній власності ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що рішення Дударківської сільської ради Бориспільського району №1287-27- VII від 21 січня 2019 року «Про передачу гр. ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, земельні ділянки підлягають витребуванню на користь Пристоличної територіальної громади, у зв`язку з чим, виконуючий обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17 липня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встанов-лено строки для вчинення процесуальних дій.

11 вересня 2024 року відповідач подав відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:015:0587 не могло бути зареєстроване 14 серпня 2018 року у зв`язку з тим, що відповідне рішення Дударківської сільської ради № 1141-23-VІІ від 23 серпня 2018 року «Про передачу гр. ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» (стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0587) було прийняте згідно позовної заяви до моменту реєстрації права власності на неї. За таких обставин твердження позивача, щодо реалізації ОСОБА_4 рішення Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області за № 1287-27-VІІ від 21 січня 2019 року було повторним безоплатним отриманням земельної ділянки є недоведеним та хибним. Крім того, Бориспільська окружна прокуратура вже зверталася в інтересах держави до суду з позовом про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0075 (цивільна справа № 359/6245/21). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року відмовлено в задоволені позову Бориспільської окружної прокуратури Київської області до ОСОБА_2 . Постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року залишено без змін. Таким чином, спір про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0075 вже вирішений не на користь Бориспільської окружної прокуратури. Поділ цієї земельної ділянки ніяким чином не змінює юридичну суть її отримання першим власником ОСОБА_2 і не впливає на правові засади її витребування. Як зазначено вище, земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:015:0110 та :01:015:0111 утворилися в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0075. Таким чином, спір про витребування земельних ділянок з кадастровими номерами: :01:015:0110 та :01:015: 0111 фактично вже вирішений в судовому порядку. Відповідач також стверджує, що є добросовісним набувачем, оскільки майно не було загублене або викрадене, сільська рада знала про вибуття майна і це вибуття відбулося з відома власника, тобто вибуло з його володіння за його волею (а.с. 88-90).

Ухвалою суду від 19 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

28 січня 2025 року представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Оскільки право власності ОСОБА_2 було зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 04 лютого 2019 року, дана дата вважається датою вибуття нерухомого майна з власності сільської ради. Відтак, позовна заява про витребування земельної ділянки подана прокурором 23 лютого 2024 року, тобто після спливу позовної давності (04 лютого 2022 року).

03 березня 2025 року прокурор Бориспільської окружної прокуратури Гайфулін О.О. подав до суду додаткові пояснення по справі, де вказав що про перебування спірних земельних ділянок в приватній власності ОСОБА_1 , прокурору та Пристоличній сільській раді Бориспіль-ського району Київської області стало відомо лише 17 січня 2023 року, а тому строк позовної давності не пропущено.

Прокурор Бориспільської окружної прокуратури Гайфулін О.О. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Натомість до початку розгляду справи прокурор подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість до початку розгляду справи представник позивача подав заяву про розгляд у справи у його та відповідача відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Конституції України, ч. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За змістом ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континента-льного шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конститу-цією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області «Про початок реорганізації Великоолександрів-ської сільської ради та Дударківської сільської ради шляхом приєднання до Пристоличної сільської ради» за № 23-1-VIII від 10 грудня 2020 року, Пристолична сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дударківської сільської ради (а.с.38-40).

Рішенням Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 23 серпня 2018 року за № 1141-23-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01: 035:0587, площею 0,0951 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства (а.с. 22).

Також, рішенням Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області №1287-27-VII від 21 січня 2019 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 з кадастровим номером :01:015:0075 площею 0,0830 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 за рахунок земель комунальної власності Дударківської сільської ради (а.с. 23).

Отже, ОСОБА_2 на момент видачі Дударківською сільською радою Бориспільського району Київської області рішення за №1287-27-VII від 21 січня 2019 року вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:015:0075 на підставі договору купівлі-продажу відчужена на користь ОСОБА_1 . Наведене підтверджується копією Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 09 лютого 2022 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області (а.с. 41-46).

В подальшому, зазначена земельна ділянка розділена на підставі заяви ОСОБА_1 від 17 січня 2023 року про поділ на дві окремі з кадастровими номерами :01:015:0110 та :01:015: 0111 площею по 0,0415 га кожна, які утворились в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0075.

На підстав Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №367014011 від 22 лютого 2024 року та № 367018468 від 22 лютого 2024 року встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :01:015:0110 та :01:015:0111 пере-бувають у приватній власності ОСОБА_1 (а.с. 24-27).

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Положеннями ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно вимог ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами ст. 116, 118, 121 ЗК України.

Відповідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання, що визначено ч. 4 ст. 116 ЗК України .

Таким чином, законодавством встановлені певні обмеження у правах набуття права власності на земельні ділянки.

Відповідно ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Передбачена ст. 116, 121 ЗК України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа яка скористалася своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 ЗК України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге.

Визначений ст. 118 ЗК України порядок передачі земельної ділянки у власність застосовується при умові дотримання вимог ст. 116, 121 ЗК України.

Так, ч. 6 ст. 118 ЗК України визначено, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У відповідності до вимог п. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо від-ведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Всупереч вимогам ст. 116, 118, 121 ЗК України Дударківською сільською радою Бориспіль-ського району Київської області рішенням за №1287-23-VII від 21 січня 2019 року передано ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0830 га із кадастровим номером : 01:015:0075 для ведення особистого селянського господарства, внаслідок чого зазначена громадянин вдруге використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Відповідно ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Також, згідно ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно з вимогами ч.1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

В той же час, відповідно ч. 1 ст. 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» за № 5 від 07 лютого 2014 року якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. 387, 388 ЦК України).

Цивільним кодексом України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикацію.

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Зокрема, між ОСОБА_1 та Пристоличною сільською радою Бориспільського району немає договірних відносин і спірна земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_1 не на підставі договору, укладеного з Пристоличною сільською радою.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі за № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Аналогічний висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

В даному випадку земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею і не на підставі договору, укладеного з відповідачем, а тому наявні законні підстави для її витребу-вання від добросовісного набувача ОСОБА_1 та, як наслідок, витребування на користь Пристоличної сільської територіальної громади земельні ділянки з кадастровими номерами :01:015:0110 та :01:015:0111, які утворились в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01: 015:0075.

Відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Згідно вимог ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі № 914/760/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 902/1722/14, від 26 червня 2018 року у справі № 914/1953/17, від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 12 квітня 2018 року у справі № 910/16133/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 904/9655/16, від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, від 27 березня 2018 року у справі № 904/11088/16, від 27 березня 2018 року у справі № 904/11141/16 та Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15, від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, а також від 26 червня 2018 року у справі № 914/1953/17.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна відчужувача за першим правочином. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 916/2130/15 та від 06 березня 2019 року у справі № 911/3158/17.

Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року в задоволенні позову Бориспільської окружної прокуратури Київської області про визнання незаконним рішення Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області за №127-27-VII від 21 січня 2019 року відмовлено (а.с. 93-95).

Постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року, рішення Бориспільського міськрайоного суду Київської області від 25 листопада 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року, касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року залишено без змін (а.с. 101-108).

Підставою для відмови у задоволенні вказаного позову судами зазначено на недоведеність прокурором відсутності у Пристоличної сільської об`єднаної територіальної громади повнова-жень на звернення до суду з цим позовом, тобто виключної підстави для звернення до суду прокурором за захистом інтересів держави.

Статтями 14 Конституції України та 373 ЦК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно рішення Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області «Про початок реорганізації Великоолександрівської сільської ради та Дударківської сільської ради шляхом приєднання до Пристоличної сільської ради» за № 23-1-VIII від 10 грудня 2020 року, а тому Пристолична сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дударківської сільської ради (а.с.38-40).

Прокурор може звертатися з позовом в інтересах держави, на відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді юридичних осіб. Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області.

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18, викладено правовий висновок про те, що саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повно-важеннями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Натомість державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому, така організація має власний кошторис.

У постанові Великої Палати Верховного від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 зазначено, що Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України).

За певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.

Європейський суд з прав людини у справі Ф.В. проти Франції» (F.W. VS FRANCE) від 31 березня 2005 року (заява № 61517/00, пункту 27) звернув увагу на те, що участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін може впливати на дотримання принципу рівності сторін, «оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності».

Земельна ділянка вибула з володіння власника всупереч закону, а тому наявні законні підстави для її витребування і від добросовісного набувача ОСОБА_1 утворених в результаті її поділу земельних ділянок на користь Пристоличної сільської територіальної громади.

Спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності всупереч законодавству, оскільки орган місцевого самоврядування не мав права передавати її у власність громадянину, який раніше вже реалізував своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

З наведеного вбачається, що набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку грубо порушує права та інтереси Пристоличної сільської ради, як власника земель, адже з комунальної власності протиправно вибула земля, розпорядником якої на даний час є Пристолична сільська рада, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України та свідчить про суспільний інтерес до такої категорії справ.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи представника відповідача не впливають на висновки суду та не спростовують їх.

Щодо строків застосування позовної давності слід зазначити наступне.

У ст. 256 ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, згідно ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, відповідно частини 1 якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (пункти 64-66) щодо змісту частини першої статті 261 ЦК України сформулювала такий висновок:

«Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислю-вати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення.

Отже, початок перебігу позовної давності розпочинається не з моменту, коли певний орган видав акт, на підставі якого відбулося відчуження майна, а з моменту, коли про порушення майнового права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (у цій справі - Кабінет Міністрів України), або прокурор (у двох зазначених вище випадках). Такий момент суд має встановити щодо кожної ефективної позовної вимоги, про застосування наслідків спливу позовної давності за якою подав заяву належний за цією вимогою відповідач. Відомості про отримання прокурором даних саме про порушення права власності держави на конкретний об`єкт раніше, ніж про таке порушення дізнався відповідний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, мають бути підтверджені належними доказами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (пункти 5.39-5.41)).

Судом встановлено, що в липні 2021 року Бориспільська окружна прокуратура, діючи в інтересах держави в особі Пристоличної сільської об`єднаної територіальної громади звернулась до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішень та витребуван-ня земельних ділянок з чужого незаконного володіння (цивільна справа №359/6245/21) (а.с. 93-95).

Дані обставини були встановлені у справі № 359/6245/21, а тому відповідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню.

За таких обставин суд вважає, що прокурору стало відомо про наявність вказаного порушення з липня 2021 року. Відтак, строк звернення до суду з даним позовом мав сплинути в липні 2024 року.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Встановлено, що з позовом до суду прокурор в інтересах держави в особі Пристоличної сільської ради звернувся в лютому 2024 року.

Прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Пристоличної сільської ради Бориспільського району, як правонаступника всього майна, прав та обов`язків Дударківської сільської ради, як належного розпорядника землі.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)).

Зважаючи на викладене, враховуючи, що спір між сторонами фактично триває з липня 2021 року, а з позовом до суду прокурор звернувся в лютому 2024 року, суд вважає не обґрунто-ваною заяву представника відповідача про необхідність застосування строків позовної давності та не вбачає підстав для застосування наслідків спливу трирічної позовної давності при зверненні до суду з позовом прокурора в інтересах держави в особі Пристоличної сільської ради у відповідності положень ст. 261, 267 ЦК України.

Отже, суд дійшов висновку про те, що прокурор в інтересах держави в особі Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності.

Згідно ч.1 ст. 133 та п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З платіжної інструкції №300 від 13 лютого 2024 року (а.с.21) вбачається, що при пред`явленні позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028 грн. 00 коп. З огляду на це, з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3028 грн. 00 коп.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст.81, ч.1 ст.141, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268, ч.1 ст.280 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов виконуючого обов`язки керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі : Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки - задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_1 земельну площею 0,0415 га, кадастровий номер :01:015:0110, розташовану в АДРЕСА_1 , та передати її у власність Пристоличної сільської ради Бориспіль-ського району Київської області.

Витребувати у ОСОБА_1 земельну площею 0,0415 га, кадастровий номер :01:015:0111, розташовану в АДРЕСА_1 , та передати її у власність Пристоличної сільської ради Бориспіль-ського району Київської області.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури витрати на оплату судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 (нуль) копійок.

Відомості про позивача : Бориспільська окружна прокуратура Київської області, , місцезнаходження : 08301, Київська область, м. Бориспіль, вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 21.

Відомості про відповідача : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 24 листопада 2005 року Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 23 квітня 2025 року.

Суддя Л.В. Яковлєва