ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1471/24 Номер провадження 22-ц/814/298/25Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Обідіної О.І.,

за участю секретаря Ванди А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 червня 2024 року ухвалене суддею Предоляк О.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, зобов`язання вчинити дії.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив: вселити його до квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житлом, шляхом надання ключів від вхідних дверей до вказаної квартири та ключі від вхідних дверей під`їзду (сходової клітки).

В обґрунтування позову зазначає, що він є власником 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 . Співвласником 1/6 частки цієї квартири є відповідачка ОСОБА_1 .

Відповідач проживає у квартирі та чинить йому перешкоди у користуванні житлом, відмовляючи йому надати доступ до житла, посилаючись на відсутність місця.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 червня 2024 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, зобов`язання вчинити дії задоволена.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житлом, шляхом надання ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 ключів від вхідних дверей під`їзду (сходової клітки ) будинку АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у повернення сплаченого судового збору 2422, 40 грн.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодилась відповідачка та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідач не є членом її сім`ї, зареєстрований за іншою адресою, тому його вселення має на меті втручання у приватне життя. Зазначає, що вселення ОСОБА_2 унеможливить її проживання в спірній квартирі та призведе до конфліктних ситуацій між ними.

Також відповідачка зазначає, що в провадженні Автозаводського районного суду м. Кременчука знаходиться цивільна справа за її позовом до ОСОБА_2 , в якому вона просить припинити право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину спірної квартири та визнати за нею право власності на 2/6 частини. Стягнути з нього витрати на догляд, лікування і поховання спадкодавця в розмірі 182 669, 88 коп. Таким чином вирішення цієї справи дозволило б з`ясувати чи має вона право на більшу частину спірної квартири, а також грошову компенсацію.

У судове засідання позивач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Приймаючи до уваги те, що позивач був повідомлений про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, доказів поважності причин неявки не подав, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутності .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.02 2013 року Червонознам`янською сільською радою Кременчуцької району Полтавської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно дублікату договору купівлі-продажу, виданого Полтавським обласним нотаріальним архівом замість втраченого, що посвідчений Першою кременчуцькою державною нотаріальною конторою 05.05.1996 року, за реєстровим №3-1944 квартира АДРЕСА_3 належала батьку позивача та чоловіку відповідача - ОСОБА_3 .

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , квартира є однокімнатною, загальною площею 35 кв.м.

У зазначеній вище квартирі зареєстрована та проживає відповідачка ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 червня 2023 року позивач є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 . 1/2 частка спірної нерухомості належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 серпня 2023 року.

Також судом встановлено, що місце проживання позивача ОСОБА_2 зареєстроване за адресою АДРЕСА_4 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як співвласник квартири має право користування належним йому майном. Приймаючи до уваги те, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, вони підлягають усуненню, шляхом вселення ОСОБА_2 та зобов`язання відповідачки надати йому ключі. При цьому суд першої інстанції врахував, що позивач іншого житла не має, тому відмова відповідачки у вселенні його в належне йому житло є непропорційним втручанням в контексті принципів ст. 8 Конвенції.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду, приймаючи до уваги наступне.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначав, що вважає спірну квартиру своїм житлом, на користування яким має право, однак відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем цього права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

У відповідності до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому, згідно до статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Установивши, що 5/6 частин квартири АДРЕСА_3 належить позивачу на праві власності і він, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте відповідачка ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні таким майном, категорично заперечуючи проти проживання співвласника у належному йому житлі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивача у спірне майно, зобов`язання надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей квартири та під`їзду.

Посилання відповідачки на те, що вселення позивача є неможливим оскільки спірна квартира є однокімнатною, а вони з позивачем не є членами сім`ї, не може бути прийняте до уваги, оскільки це не є підставою для позбавлення позивача ОСОБА_3 права користування, належною йому на праві власності квартирою. Крім того, колегія суддів враховує, що позивач є власником 5/6 частин спірної квартири і доказів того, що він має інше житло відповідачкою ОСОБА_1 не надано.

Також колегія суддів вважає, що не є підставою для відмови у позові наявність у провадженні суду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/6 частину спірної квартири та визнання за нею право власності на 2/6 частини квартири, стягнення витрати на догляд, лікування і поховання спадкодавця в розмірі 182 669, 88 коп., оскільки вирішення цієї справи не впливає на його право користування нерухомим майном та не спростовує факту належності йому на праві власності частки у спірній квартирі, що фактично не оспорює і сама відповідачка.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384,389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

О.І.Обідіна