Справа № 307/2243/24
Провадження № 2/307/512/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області у складі головуючої судді Сас Л.Р., секретар судового засідання Кривошея Д.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України (за відсутності учасників справи та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Кредо» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Найда К.В. 03 червня 2024 року, від імені позивача пред`явила позов до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Кредо» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспорної пригоди.

В обгрунтування позову посилалася на те, що 17 січня 2023 року, приблизно о 15 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «ВАЗ 2107», номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись разом з пасажирами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по вул. Подішор у с. Нижня Апша, з центру вказаного населеного пункту у напрямку с. Глибокий Потік, навпроти будинку №7, діючи всупереч вимог п.п. 2.3, та 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), проявив неуважність до дорожньої обстановки та не забезпечив безпеку руху в момент об`єктивної можливості виявлення перешкоди для руху, рухаючись зі швидкістю близько 70-80 км/год., яка перевищує максимально допустиму швидкість у межах населеного пункту 50 км/год., проігнорував знаки аварійної зупинки та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія), а саме: перетнув суцільну лінію осьової розмітки, здійснивши об`їзд припаркованого автомобіля марки «Vokswagen Transporter», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , допустив наїзд на металевий трос, яким автомобіль марки «УРАЛ 375Е», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 , розпочав витягувати автомобіль марки «MAN TGX18.440 BLS», номерний знак НОМЕР_4 , з вологого ґрунтового покриття прилеглої земельної ділянки, в якій той застряг.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2107» ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді повного

відділення голови від тулуба на рівні 5-6 шийних хребців з повним поперечним розривом спинного мозку, поперечного розриву трахеї, стравоходу, судин та м`язів шиї. Крім того мав місце поперечний перелом остистого відростку 5-го шийного хребця. Вищевказана травма могла бути спричинена туго-еластичним предметом, яким міг бути металічний трос. Згідно наказу № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року п.п.2.1.1. - дані тілесні ушкодження відповідають і відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою смерть потерпілої.

Невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п.п. 2.3 та 12.1, 12.3, 12.4. та 12.9 «б» ПДР

України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з шкодою завдано власлідок ДТП у вигляді смерті ОСОБА_3 .

За фактом ДТП Слідчим управлінням ГУНП в Закарпатській області 18.01.2023 року внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000018.

Вказаний факт підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_2 та свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 - серія НОМЕР_5 .

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкода було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Внаслідок вказаної ДТП було завдано матеріальну та моральну шкоду чоловіку загиблої ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з чим у нього виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004р.

Згідно п. 21.1. ст. 21 Закон України № 1961-IV від 01.07.2004 р., в редакції чинній на дату ДТП, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого

страхування».

Станом на дату ДТП, цивільноправова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ 2107», номерний знак НОМЕР_1 була застрахована в Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія "КРЕДО», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №212150713 чинного на дату ДТП.

Відповідно до ст. 22 Закон України №1961-IV від 01.07.2004, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закон України №1961-IV від 01.07.2004, в редакції чинній на дату ДТП, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Керуючись вказаними положеннями Закону 30 червня 2023 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку, визначеному Законом України №1961-IV від 01.07.2004 р., із заявою про виплату страхового відшкодування.

Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог містились вимоги про виплату 80 400,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п 27.3. ст.27 Закон України №1961-IV від 01.07.2004 р.; 241 200,00 грн. в рахунок відшкодування пов`язаного із втратою годувальника для чоловіка пенсіонера, встановленої п 27.2. ст.27 Закон України №1961-ІV від 01.07.2004 року.

Вказані документи відповідач отримав 10 липня 2023 року, що підтверджується відомостями про дату та час вручення поштового відправлення.

Згідно пункту 36.2. статті 36 Закону України №1961-IV від 01.07.2004 року страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: 1) у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; 2) у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати)».

Проте, станом на дату написання цієї позовної заяви, відповідач не здійснив виплату страхового відшкодування у строки встановлені пунктом 36.2 статті 36 Закону №1961-IV, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права на страхове відшкодування.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілої настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілій було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи» (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року.

Отже, з викладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187, 1188 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у

разі завдання ними умисної шкоди.

Пунктом 27.2. статті 27 Закону від 01.07.2004 №1961-IV встановлено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно ч. 1 ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті".

Зі змісту вказаної норми закону слідує те, що дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди.

Зокрема встановлено, що: дитина - має право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до досягнення нею вісімнадцяти років.

Основними доказами на отримання відшкодування шкоди є наявність свідоцтва про народження дитини; дитина, яка досягла вісімнадцяти років та вступила на навчання у навчальний заклад, - має право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до закінчення навчання, але не більш як до досягнення нею двадцяти трьох років. Основними доказами є свідоцтво про народження дитини, договір з навчальним закладом чи довідка з дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої додає документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані навчального закладу; чоловік/дружина, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно.

Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження чоловіка/дружини, та свідоцтво про шлюб; батьки, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно.

Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження батька та/або матері, свідоцтво про народження годувальника; інваліди - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника на строк їх інвалідності.

Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено інвалідність і її строк, документ яким встановлено право інваліда на його утримання (це може бути свідоцтво про народження інваліда, свідоцтво про народження годувальника, свідоцтво про шлюб, рішення щодо опіки чи піклування); один з батьків (усиновлювачів) або другий з подружжя чи інший член сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до досягнення дитини, брата, сестри чи внука померлого чотирнадцяти років.

Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження та родинний зв`язок осіб щодо яких здійснюється догляд, а також документ яким встановлено, що особа, яка здійснює догляд, є безробітною; інші непрацездатні особи, які були на утриманні потерпілого, - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника протягом п`яти років після смерті потерпілого.

Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено непрацездатність особи, а також документ яким встановлено, що вказана особа була на утриманні потерпілого.

Отже, з наведеного вбачається, що основним доказом наявності права позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є - досягнення пенсійного віку, встановленого законом, та наявність родинних відносин.

Так, підпунктом є) пункту 35.2 статті 35 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня поданняповідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої додає документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

З матеріалів справи вбачається, те що позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог, надано Страховику документи, що підтверджують перебування на утриманні в потерпілої її чоловіка, а саме: довідку Солотвинської селищної ради Глибокопотіцького старостинського округу про спільне проживання та ведення спільного господарства з загиблою ОСОБА_3 № 23 від 25.01.2023 року; довідку про доходи пенсіонера ОСОБА_3 від 24 липня 2023 року; паспорт громадянина України ОСОБА_8 .

Крім цього, діючою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року у справі справа №643/207/16-ц (провадження №61-33638св18), передбачено, що підпунктом «є» пункту 35.2 статті 35 Закону не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.

Відповідно статті 75 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 9 липня 2003 року, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, ст. 26 Закон України № 1058-IV від 09.07.2003 року, право на призначення пенсії за віком мають чоловіки та жінки після досягнення 60 років.

Так відповідно до паспортних даних, позивач є особою пенсійного віку, йому виповнилося 69 років, відповідно до індивідуальних відомостей застрахованих осіб, які містяться в довідці ОК-5 у позивача відсутній страховий стаж для виходу на пенсію по віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність - 2093,00 грн.

Отже, з наведених відомостей, можна зробити висновок, що чоловік загиблої є непрацездатною особою та потребує матеріальної допомоги відповідно до ч. 4, ст. 75 СК України, оскільки останній, не отримує, ні заробітної плати, ні пенсії, ні доходів від використання майном, ні інших доходів, які б забезпечували йому прожитковий мінімум, встановлений законом для непрацездатних осіб, натомість загибла ОСОБА_3 отримувала доходи у вигляді пенсії за віком.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для

виникнення обов`язку в одного з подружжя на утримання є одночасна наявність таких обов`язкових підстав: непрацездатність одного з подружжя та потреба в матеріальній допомозі.

Щодо відшкодування моральної шкоди, встановленої п 27.3. ст.27 Закону №1961-IV.

Пунктом 27.3. Закону України №1961-IV від 01.07.2004 року встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Особа, яка має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 є її чоловік - ОСОБА_1 .

З наданої позивачем заяви про інформацію про склад сім`ї загиблої ОСОБА_3 , листа-відповіді Залізничного відділу ДРАЦС у місті Львові та похилого віку загиблої,

можна зробити висновок, що батьки ОСОБА_3 померли давно і відповідно відомості

в Державному реєстрі актів цивільного стану відсутні, що більше, відповідно до особистої заяви позивача, останній зобов`язується, якщо після здійснення страхового відшкодування шкоди стосовно померлої ОСОБА_3 , виявляться особи, які належать

до категорії осіб першого ступеня споріднення, позивач зобов`язується самостійно врегулювати з ними питання щодо розподілу/виплати/повернення належної їм частини страхового відшкодування з коштів, що будуть ним отримані від страхової компанії за шкоду завдану життю ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України №1961-IV від 01.07.2004 року, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової

вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Станом на дату складення цієї позовної заяви, із заявами на виплату страхового

відшкодування звернувся лише чоловік загиблої.

Жодних вимог про відшкодування моральної шкоди та шкоди по втраті годувальника, інші особи до відповідача не пред`являли, а тому право на отримання страхового відшкодування мають лише ті особи, які заявили про свої вимоги до страховика у строки, встановлені Законом України №1961-IV від 01.07.2004 р. До вказаного висновку прийшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №643/207/16-ц, який викладений у його постанові від 13 березня 2019 року.

Отже, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із смертю потерпілої, є виключно її чоловік.

На день настання страхового випадку статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6 700 гривень.

З урахуванням викладеного, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, який належить до виплати Позивачу, заподіяної смертю фізичної особи, становить 80 400,00 грн.

Що стосується відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника.

Згідно частини 2 статті 27 Закону №1961-IV від 01.07.2004 в редакції чинній на дату пригоди, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку,

встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував».

У потерпілої на день її смерті на утриманні перебував її чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який досяг пенсійного віку, встановленого законом.

Документи, що підтверджують перебування на утриманні в потерпілої її чоловіка є довідка Солотвинської селищної ради Глибокопотіцького старостинського округу про спільне проживання та ведення спільного домогосподарства з загиблою ОСОБА_3 №23 від 25.01.2023 р, довідка про доходи пенсіонера ОСОБА_3 від 24.07.2023 р, паспорт громадянина України ОСОБА_1 та довідка ОК-5 ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 8 Закону України « Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6 700 гривень.

Згідно п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-IV, загальний розмір страхового відшкодування утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Тобто при покладенні обов`язку по відшкодуванню шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, на страховика, діюче законодавство передбачає певні межі такої відповідальності. Зокрема, загальний розмір страхового відшкодування (регламентної

виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.2. ст. 27 Закону № 1961-ІV)

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних

транспортних засобів є спеціальним соціально-правовим механізмом, який запроваджено державою для захисту майнових інтересів як власників транспортних засобів, так і осіб, права яких можуть бути порушені під час використання джерела підвищеної небезпеки. Саме баланс таких інтересів у визначених законом межах забезпечується страховиком.

Отже, мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, обрахований відповідно до п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV, становить 241 200,00 грн., який розрахований за формулою: 36 х 6 700,00.

Отже, шкода по втраті годувальника, яка підлягає стягненню з відповідача на користь чоловіка потерпілого становить 241 200, 00 грн., мінімально гарантованого розміру страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника.

Щодо ліміту відповідальності відповідача.

Відповідно до п. 27.5 ст. 27 Закону України №:1961-IV, загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 30 травня 2022 року № 109 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цією постановою за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 320 000 гривень на одного потерпілого.

Тобто з 01 липня 2022 року збільшився ліміт відповідальності страховика до 320 000,00 грн.

Отже, так як граничний ліміт відповідальності у даному страховому випадку в сумі не може перевищувати 320 000,00 грн., у такому випадку, страхове відшкодування, яке належить для виплати позивачу становить 320 000,00 грн., яке складається з - 80 400,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3. ст.27 Закону №1961-IV від 01.07.2004 р. та 239 600,00 грн. в рахунок відшкодування пов`язаного із втратою годувальника для чоловіка, який досяг пенсійного віку, встановленого законом п. 27.2. ст.27 Закону №1961-IV від 01.07.2004.

У зв`язку із наведеним представник просила стянути із відповідача 239 600,00 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника; 80 400,00 грн. - відшкодування моральної шкоди та 48 000,00 грн. судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та підготовче засідання призначено на 28 серпня 2024 року на 10 год.

Згідно ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду на 07 жовтня 2024 року на 11 год., яке неодноразово було відкладено, востаннє на 23 квітня 2025 року.

Відповідач подав відзив на позов, у якому позов не визнав посилаючись на те, що згідно ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

19 січня 2023 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого ТДВ «СК «КРЕДО» транспортного засобу ВАЗ 2107 р.н. НОМЕР_6 , згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортних засобів № 212150713, внаслідок якої загинула пасажир ОСОБА_3 .

Наразі вина водія забезпеченого ТДВ «СК «КРЕДО» транспортного засобу ВАЗ 2107 р.н. НОМЕР_6 не встановлена.

Згідно з ч. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-

правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі за текстом - Закон), для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування, до якої додаються копії необхідних документів, визначені п. 35.2 ст. 35 цього Закону.

10 липня 2023 року від ОСОБА_9 , як представника позивача, на адресу ТДВ «СК «КРЕДО» надійшли заяви про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування, до якої додається:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

19 серпня 2023 року ТДВ «СК «КРЕДО» звернулося до ОСОБА_9 із запитом вих. №1965 про надання документів, передбачених п. в, е ч. 35.1 ст. 35 Закону України.

Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ", надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.

Відповідно до ст. 6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Станом на сьогоднішній день цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ВАЗ 2107, за шкоду, заподіяну у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 не настала, оскільки, судового рішення, яке набуло чинності у кримінальному провадженні №0000018 ТДВ СК «Кредо» не отримано.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у

такій справі законної сили.

Таким чином, до моменту отримання судового рішення, яке набуло чинності, у кримінальному провадженні №0000018 страхова справа за фактом вищезазначеної ДТП призупиняється.

Відповідно до п. 27.1 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Позивачем не надано жодних документів, які б надали змогу визначити коло осіб, зокрема, чи були у загиблої діти, які мають право на отримання страхового відшкодування, або, документи, які б підтверджували, що він є єдиним суб`єктом для отримання такого відшкодування.

Враховуючи все викладене, для отримання страхового відшкодування за наслідками ДТП позивачу необхідно надати вищезазначені документи.

Станом на дату подання цього відзиву, документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям, внаслідок втрати годувальника, довідку про доходи позивача за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік позивачем до ТДВ «СК «КРЕДО» не надано.

Враховуючи зазначене, ТДВ «СК «КРЕДО» жодним чином не позбавляє позивача права на отримання страхового відшкодування відповідно до заявлених позовних вимог, проте, керуючись п. 35.1 ст. 35 Закону України, наразі немає підстав для виплати страхового відшкодування позивачу, оскільки не надано передбачених Законом підтверджуючих документів.

ТДВ «СК «КРЕДО» не заперечує стосовно права потерпілої особи звертатись безпосередньо до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, однак звертає увагу, що, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», існує визначена процедура для отримання страхового відшкодування потерпілою особою, яка, в свою чергу, була позивачем не дотримана.

У зв`язку із цим, ТДВ «СК «КРЕДО» не визнає вимогу позивача про стягнення страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу ТДВ «СК «КРЕДО» заперечує стосовно відшкодування на користь позивача витрат, що він планує понести на правничу допомогу у розмірі 48 000,00 грн., вважаючи їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають критерію розумності та просив зменшити загальний розмір витрат на правничу допомогу до 1000,00 грн. ( а.с. 86-94).

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Найда К.В. подала клопотання про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Кредо» подав заяву про розгляду справи за його відсутності.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За наведеного суд постановив судовий розгляд справи здійснювати за відсутності всіх учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Із паспорта громадянина України, картки платника податків та Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відомо, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , 03 лютого 1999 року йому присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків - НОМЕР_7 та його місце проживання 13 лютого 1991 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 року (а. с. 48, 49, 50).

Із копії довідки з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Індивідуальні відомості про застраховану особу), яка видана управлінням Пенсійного фонду України за формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 наявні дані про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок (ЄСВ), та інформацію про страховий стаж позивача лише за 1999 рік та 2004 рік, тобто у позивача відсутній страховий стаж для оформлення пенсії за віком ( а.с. 23).

Із довідки про доходи пенсіонера ОСОБА_3 , яка видана 24 липня 2023 року, відомо, що ОСОБА_3 перебувала на обілку в Головному управлінні ПФУ в Закарпатскій області і отримувала пенсію за віком за період липня 2022 року по листопад 2022 року - у розмірі 2 483,00 грн. та у грудні 2022 року - у розмірі 2 549,00 грн. ( а.с. 24).

Із довідки, виданої Глибокопотіцьким старостинським округом Тячівського району Закапатської області 25 січня 2023 року видно, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканець АДРЕСА_1 , дійсно поховав за свій рахунок дружину ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , і до дня смерті вони постійно проживали разом і вели спільне господарство (а. с. 25).

Із відповіді Залізничного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 15 липня 2023 року відомо, що відповідно до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване народження 23 березня 1946 року виконкомом Нижньоапшанської сільської ради Тячівського району Закарпатської області; батько - ОСОБА_11 , мати - ОСОБА_12 ( а.с. 29).

Із свідоцтва про шлюб видно, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01 березня 2017 року у виконкомі Глибокопотіцької сільської ради Тячівського району Закарпатської області зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис № 11 і після реєстрації шлюбу чоловікові і дружині присвоєно прізвище ОСОБА_14 (а.с. 39).

Із свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_5 ), виданого 25 січня 2023 року виконавчим комітетом Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_7 у віці 76 років у с. Нижня Апша Тячівського району Закарпатської області (а. с. 42).

Із копії обвинувального акта у кримінальному провадженні внесенному до ЄРДР 18 січня 2023 року № 0000018 про обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України відомо, що 17 січня 2023 року, приблизно о 15 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «ВАЗ 2107», номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись разом з пасажирами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по вул. Подішор у с. Нижня Апша з центру вказаного населеного пункту у напрямку с. Глибокий Потік, навпроти будинку №7, діючи всупереч вимог п.п. 2.3, та 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та не забезпечив безпеку руху в момент об`єктивної можливості виявлення перешкоди для руху, рухаючись зі швидкістю близько 70-80 км/год., яка перевищує максимально допустиму швидкість у межах населеного пункту 50 км/год, проігнорував знаки аварійної зупинки та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія), а саме: перетнув суцільну лінію осьової розмітки, здійснивши об`їзд припаркованого автомобіля марки «Vokswagen Transporter», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , а в послідуючому допустив наїзд на металевий трос, яким автомобіль марки «УРАЛ 375Е», номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_7 , розпочав витягувати автомобіль марки «MAN TGX18.440 BLS», номерний знак НОМЕР_4 , який застряг на вологому ґрунтовому покритті прилеглої земельної ділянки.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2107» ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді повного

відділення голови від тулуба на рівні 5-6 шийних хребців з повним поперечним розривом спинного мозку, поперечного розриву трахеї, стравоходу, судин та м`язів шиї. Крім того мав місце поперечний перелом остистого відростку 5-го шийного хребця. Вищевказана травма могла бути спричинена туго-еластичним предметом, яким міг бути металічний трос. Згідно наказу №6 МОЗ України від 17.01.1995 року п.п.2.1.1. - дані тілесні ушкодження відповідають і відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою смерть потерпілої.

Невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п.п. 2.3 та 12.1, 12.3, 12.4. та 12.9 «б» ПДР

України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з шкодою завдано власлідок ДТП у вигляді смерті ОСОБА_3 ( а.с. 55-59).

Згідно вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.10.2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки із застосуванням ст. 75, ст. 76 КК України. Даний вирок не набрав законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122309347 ).

Згідно перевірки даних чинності полісів внутрішнього страхування полісу за №212150713 станом на 17 січня 2023 року був діючим, він виданий ТДВ «СК Кредо», який є діючим членом МТСБУ, полісом застрахована цивільна відповідальність водія автомобіля марки «ВАЗ2107», державний номерний знак НОМЕР_1 , vin-код НОМЕР_8 (а. с. 43).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першої статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відтак в силу дії ч. 2 ст. 1167 ЦК України, обов`язок володільця транспортного засобу щодо відшкодування моральної шкоди має місце незалежно від наявності його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ч. 2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про страхування», страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV (далі Закон №1961-IV).

У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами статті 3 Закону №1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку.

Статтею 23 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі статтею 27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону №1961-IV (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону №1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону №1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, передбачені у статті 37 Закону №1961-IV, а їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний (трирічний) строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим у Законі прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком, а щодо шкоди, заподіяної життю і здоров`ю потерпілого трьома роками. Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону не містять. У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону №1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування. Отже попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика чи МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону №1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Саме такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року (справа №465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19), підстав від відступлення якого не вбачає і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 (справа №465/4287/15).

Матеріалами справи встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 17 січня 2023 року, а до суду позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом 03 червня 2024 року, тобто в межах установленого законом строку для відшкодування шкоди, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди - 17 січня 2023 року.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 звертався із повідомлення і заявою до відповідача про виплату йому страхового відшкодування, у зв`язку з настанням смерті його дружини - ОСОБА_3 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю водія ОСОБА_2 , що підтверджується описом вкладення у цінний лист, фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням про вручення поштового віправлення, яке отримано відповідачем 10 липня 2023 року (а.с. 46, 51, 52, 53).

Із інформації про склад сім`ї потерпілого відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_7 у с. Нижня Апша Тячівського району Закарпатської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю легкового автомобіля, внаслідок якої настала смерть потерпілої ОСОБА_3 , яка на момент ДТП була одружена та була пенсіонером по віку; родичами першого ступеня споріднення ОСОБА_3 на момент ДТП є чоловік - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; батько та мати - померли (а.с. 31).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 8 постанови від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Верховний Суд України 03.12.2014 року, при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Крім цього, відповідно до ухвали Верховного Суду України від 19 жовтня 2011 року у справі № 6- 208св10 під справою, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства мається на увазі справа, порушена у встановленому законом порядку, що розглядається відповідним судом. Порушення кримінальної справи органами досудового слідства не є підставою для зупинення провадження у справі.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, за встановлених обставин справи, відповідач, як страховик, є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, страховик набуває права зворотної вимоги до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 доведено факт заподіяння йому шкоди, її розмір, який повинен відшкодувати відповідач, як страховик, замість завдавача шкоди ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 3 ст. 27 Закону, страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2023 року становила 6 700 гривень, а тому, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 80 400 грн. (12x6700 = 80400 грн.).

З урахуванням того, що у загиблої ОСОБА_3 , крім чоловіка ОСОБА_1 відсутні інші члени сім`ї, які мають право на страхове відшкодування, відтак таке виплачується виключно чоловікові загиблої ОСОБА_3 - ОСОБА_15 у розмірі 80400 грн.).

Також, пунктом 27.2. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» мінімальний розмір місячної заробітної плати з 1 січня 2023 року становить 6700 гривень.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно зі ст.1200 Цивільного кодексу України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди.

До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Розмір відшкодування може бути збільшений законом.

Так, дорожньо-транспортна пригода сталася 17 січня 2023 року, розмір мінімальної заробітної плати на цей момент становив 6 700,00 грн.

Ураховуючи наведене розмір відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, що належить відповідачу ОСОБА_1 становить 239 600,00 грн.

Відтак суд на підставі повно та всебічно досліджених наданих сторонами доказів приходить до висновку про наявність у позивача правових підстав для отримання страхового відшкодування в порядку пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статті 1200 ЦК України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК).

На підставі пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Отже, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 3200, 00 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати: на професійну правничу допомогу (частина 3 статті 133 ЦПК).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 137 ЦПК).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5, 6 статті 137 ЦПК).

При визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивачки, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Тобто, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат на правничу допомогу адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Натомість не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд зазначає, що визначення співмірності витрат є саме оціночною діяльністю суду. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат (витрат на проїзд тощо), пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Так, адвокат має право самостійно визначати розмір гонорару, однак, при встановленні такого розміру має враховуватися складність справи та інші істотні обставини.

Враховуючи виконану адвокатом роботу з надання послуги щодо підготовки, подання позовної заяви, суд вважає співмірним стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 гривень.

Такі висновки також відповідають правовій позиції щодо наявності підстав для стягнення витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладених Верховним Судом у постановах: від 16 березня 2023 року по справі №927/153/22; від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21; від 18 квітня 2022 року по справі № 750/3275/21; від 30 вересня 2020 року по справі №201/14495/16-ц; від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18.

Керуючись ст. ст. 258-261 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) грн.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Кредо`на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника у розмірі 239 600 (двісті тридцять дев`ять тисяч шістсот) грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Кредо» на користь держави судовий збір в розмірі 3 200 грн.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із розглядом справи - на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Відмовити в іншій частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 38 000 (тридцять вісім тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 .

Представник позивача: Найда Катерина Володимирівна, АДРЕСА_2 .

Відповідач: ТОВАРИСТВО З ДОДАТКОВОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО» (ТДВ СК «КРЕДО»), місцезнаходження: м. Запоріжжя, проспект Моторобудівників, 34, .

Суддя Л.Р.Сас