ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 752/14946/19

провадження № 61-10315 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідачі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

третя особа- Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївського району м. Києва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду

від 08 травня 2024 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А.,

Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , звернулися до суду з позовом

до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївського району м. Києва, про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що він і ОСОБА_1 з 2009 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а у березні 2015 року зареєстрували шлюб,

у серпні 2010 року придбали за власні кошти квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18 серпня 2010 року. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ним.

24 червня 2015 року між ОСОБА_6 , як позикодавцем, та ним, як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого він позичив (взяв у борг) у позикодавця грошові кошти у розмірі 538 142,50 грн, що на день укладення договору еквівалентно 25 000 доларів США, строком до 24 серпня 2015 року.

24 червня 2015 року на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_6 та ним укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 825.

12 серпня 2015 року між ОСОБА_6 та ним укладено договір про внесення змін до договору позики від 24 червня 2015 року, за умовами якого збільшено суму позики до 1 068 577,50 грн, що на день укладення договору еквівалентно

50 000 доларів США.

12 серпня 2015 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки у зв`язку із збільшенням зобов`язання за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 1052.

12 липня 2016 року вони дізналися, що 27 травня 2016 року ОСОБА_6 було звернуто стягнення на вказану квартиру на підставі положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» відповідно до умов договору іпотеки.

18 липня 2016 року ОСОБА_6 у супроводі інших осіб здійснили фізичне захоплення їх житла шляхом виламування замків та проникнення до житла. Крім квартири, остання заволоділа усім їх рухомим майном, яке перебувало в квартирі.

20 вересня 2016 року наказом Міністра юстиції України скасовані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватних нотаріусів стосовно об`єкта нерухомого майна - квартири

АДРЕСА_1 , та відновлено його право власності на вказану квартиру.

Позивач вказував про те, що жодного рішення про їх виселення зі спірної квартири уповноваженими органами, чи судом не приймалося. Їх виселення з квартири було здійснено протиправно та незаконно.

ОСОБА_6 було передано в оренду спірну квартиру на підставі договору оренди від 12 червня 2017 року ОСОБА_7

ОСОБА_8 , який є сином ОСОБА_7 , зареєстрований у спірній квартирі та проживає у ній.

Вважали, що протиправними діями відповідачів порушено їх права на житло.

З врахуванням викладеного ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ,просили суд:

- визнати виселення його та ОСОБА_1 незаконним;

- вселити його та ОСОБА_1 до квартири

АДРЕСА_1 ;

- повернути йому та ОСОБА_1 право володіння рухомим майном згідно зі списком;

- усунути перешкоди в користуванні йому, ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , заборони користування спірною квартирою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і будь-яким іншим особам.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову у частині позовних вимог ОСОБА_2

до ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом. Закрито провадження у справі у цій частині.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом. Закрито провадження у справі в цій частині.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року у складі судді Шевченко Т. М. позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , задоволено частково. Вселено ОСОБА_1

та ОСОБА_2 у квартиру

АДРЕСА_1 . Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_7 з квартири

АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_7 з квартири

АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира, яка є предметом іпотеки, придбана ОСОБА_2 не за рахунок коштів отриманих за договором позики. Виселення позивачів з цієї квартири 18 липня 2016 року відбулось не на підставі судового рішення про виселення, таке судове рішення не ухвалювалося. Отже, при виселенні позивачів з квартири відбулось порушення положень статті 47 Конституції України, статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у справі

№ 752/19664/19 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_9 задоволено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня

2022 року скасовано, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 вересня 2016 року з індексним № 31530362, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 . Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 00, яким є квартира АДРЕСА_2 , запис про яку внесено на підставі прийнятого державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 вересня 2016 року з індексним № 31530362. Припинено право власності ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним

№ 00, яким є квартира АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_6 та державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. судовий збір

у сумі по 3 062,50 грн з кожного відповідача.

Суд першої інстанції, враховуючи обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у справі № 752/19664/19 щодо визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності, і положення статей 317, 391 ЦК України, дійшов висновку про наявність правових підстав відповідно до положень закону для виселення ОСОБА_7 із спірної квартири.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 08 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про вселення

у квартиру АДРЕСА_1

та усунення перешкод у користуванні квартирою

АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 , а також

у частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1

та ОСОБА_2 судового збору. Ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 судовий збір у сумі 1 152 грн, тобто по 576 грн з кожного.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не є і ніколи не була співвласником спірної квартири, на неї не поширюється презумпція спільного сумісного майна подружжя, придбаного за час шлюбу, визначена положеннями статті 60 СК України.

Спірна квартира набута ОСОБА_2 у власність у вересні 2010 року, а шлюб між останнім та ОСОБА_1 зареєстровано 21 березня 2015 року.

Місце проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі було зареєстроване

14 липня 2011 року, проте вона не надала доказів, підтверджуючих реєстрацію її місця проживання у спірній квартирі станом на дату подання позовної заяви,

а також на дату виселення - 18 липня 2016 року, як зазначено у позові.

Додані до позовної заяви довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Медик 1» від 20 липня 2016 року № 9, № 97, акт від 20 липня 2016 року

№ 1 про фактичне проживання

ОСОБА_10 , підписаний мешканцями будинку, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, оскільки позивачами не наведено належного обґрунтування походження цих документів, зокрема, у зв`язку із чим та для подання до яких органів вони були видані. Зміст зазначених документів суперечить іншим доводам позивачів, наведеним в обґрунтування заявлених позовних вимог. Вказані вище довідки та акт про фактичне проживання від 20 липня 2016 року, складені на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі станом

на 20 липня 2016 року. Разом з цим, за змістом позовної заяви незаконне виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із зазначеної квартири відбулось 18 липня 2016 року.

Неповнолітні діти ОСОБА_2 також не мають зареєстрованого місця проживання у вказаній квартирі і станом на час виникнення спірних правовідносин в ній не проживали.

На підтвердження обставин незаконного виселення позивачів зі спірної квартири, останніми надано копію листа Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції національної поліції України від 02 листопада 2017 року № 223-зі/41/11/02-2017, копію листа прокуратури міста Києва

від 28 вересня 2016 року № 04/2/2-585/1-16 та витяг з кримінального провадження № 0000664.

Проте зазначені докази не містять посилання на фактичні дані щодо вчинення ОСОБА_6 чи ОСОБА_11 незаконних дій щодо виселення позивачів із зазначеної квартири, а тому не можуть бути взяті апеляційним судом до уваги.

Інших доказів, підтверджуючих як факт примусового виселення позивачів із квартири, так і вчинення ОСОБА_6 чи ОСОБА_11 будь-яких незаконних дій щодо виселення позивачів зі спірної квартири, останніми не надано.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих факт порушення відповідачами їх прав на користування спірною квартирою, оскільки позивачами не доведено факт проживання у спірній квартирі станом на 18 липня 2016 року,

а також факт їх виселення унаслідок незаконних дій відповідачів.

Щодо порушенням прав ОСОБА_2 як власника квартири, то апеляційний суд зазначив, що іпотечний договір від 24 червня 2015 року містить відповідне застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки і ОСОБА_6 дотримано положення частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання ОСОБА_2 як боржнику та іпотекодавцю вимоги про усунення порушень забезпеченого іпотекою основного зобов`язання, проте ні після завершення 30-денного строку з моменту отримання цієї вимоги, ні на час проведення державної реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру позивач не виконав боргове зобов`язання. Державному реєстратору були надані усі необхідні документи для здійснення державної реєстрації права власності, тому апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , у зв`язку з їх недоведеністю.

Отже, станом на дату звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом, ОСОБА_6 була законним власником спірної квартири, набутої нею в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, правомірність якого підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили. Тобто, ОСОБА_2 втратив право на квартиру на час звернення до суду з цим позовом не був її власником та не проживав у ній.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що та обставина, що станом на час розгляду справи у суді на підставі постанови Київського апеляційного суду

від 08 листопада 2022 року у справі № 752/19664/19 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про припинення права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру та поновлення права власності ОСОБА_2 , на висновки апеляційного суду не впливає та не може бути підставою для задоволення позову, оскільки наявність у реєстрі недостовірних відомостей про право власності ОСОБА_2 не впливає на правовий статус квартири та наявні у відповідачів права на цю квартиру. Сама по собі державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

ОСОБА_7 є законним користувачем спірної квартири на підставі договору оренди, укладеного 12 червня 2017 року з ОСОБА_6 , як власником нерухомого майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 судові рішення в касаційному порядку не оскаржено, тому у силу положень статті 400 ЦПК України у частині її вимог вони не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 752/14946/19

з Голосіївського районного суду м. Києва. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у разі набуття іпотечного майна не за кошти отримані за договором позики і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

ОСОБА_2 набув спірну квартиру за власні кошти, а не за позичені. Факт проживання у спірній квартирі ОСОБА_1 підтверджується штампом в її паспорті, актом про фактичне проживання від 20 липня 2016 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність законних підстав для виселення 18 липня 2016 року ОСОБА_2 та членів його сім`ї зі спірної квартири, яка була єдиним їх житлом і належала йому на праві власності

на дату ухвалення судових рішень судом першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційний суд не був наділений повноваженнями переглядати рішення районного суду у частині вимог, які заявлені до ОСОБА_6 , яка у передбаченому законом порядку не оскаржувала таке рішення суду щодо незаконного виселення позивачів, їх вселення та повернення права володіння майном, яке залишилось у квартирі під час незаконного виселення.

Доводи особи, яка подала відзив

У вересні 2024 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_12 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають. На підставі договору позики

від 24 червня 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 у борг значну суму грошових коштів, яка ОСОБА_2 повернута не була.

Оскільки вказане зобов`язання ОСОБА_2 було забезпечено іпотекою, то ОСОБА_6 у позасудовому порядку звернула стягнення на предмет іпотеки, яким є спірна квартира, а держаним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. було прийнято рішення від 23 вересня 2016 року про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 .

12 червня 2017 року між ОСОБА_6 , як власником квартири,

та ОСОБА_7 , як орендарем, укладено нотаріально посвідчений договір оренди спірної квартири, за умовами якого квартиру передано в оренду останній.

Отже, ОСОБА_6 є законним власником, а ОСОБА_7 законним користувачем спірної квартири.

Протягом усього часу виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 не вчиняв дій, спрямованих на повернення боргу, разом з тим подавав чисельні позовні заяви до відповідачів, оскаржуючи дії державних реєстраторів, у тому числі і через Міністерство юстиції України, де працює його дружина -

ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не підтверджено факт примусового виселення зі спірної квартири.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позовна заява подана до суду 19 липня

2019 року, проте незаконне, на їх думку, виселення відбулось 18 липня 2016 року, тобто протягом значного часу позивачами не вчинялися дії щодо вселення.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться недостовірні відомості про право ОСОБА_2 на спірну квартиру, які внесені на підставі постанови Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у справі

№ 752/19664/19, яку скасовано постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня

2023 року. Виправити вказані відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 , як власнику квартири, заважають чисельні арешти та зборони накладені у судових справах за заявами ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 серпня 2010 року ОСОБА_2 набуто у власність квартиру

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 4183 (а.с. 24-25, т. 1).

08 вересня 2010 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру

АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 вересня 2010 року № 27256490 (а.с. 26, т. 1).

24 червня 2015 року між ОСОБА_6 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав у позику (взяв у борг) у позикодавця грошові кошти у розмірі

538 142,50 грн, що еквівалентно 25 000 доларам США, строком до 24 серпня

2015 року (а.с. 39-40, т. 1).

12 серпня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до договору позики від 24 червня 2015 року, за умовами якого збільшено суму позики до 1 068 577,50 грн, що на день укладення договору еквівалентно 50 000 доларів США (а.с. 41, т. 1).

24 червня 2015 року на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 825

(а.с. 31-36, т. 1).

12 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки у зв`язку із збільшенням зобов`язання за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І. І. за реєстровим номером 1052

(а.с. 37-38, т. 1).

Відповідно до листа заступника начальника Управління патрульної поліції

у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

від 02 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 липня 2016 року по спецлінії «102» здійснювали повідомлення про те, що невідомі особи вибили двері в квартиру та виганяють їх, у зв`язку із чим оперативним черговим по м. Києву призначено та направлено екіпажі патрульної поліції (а.с. 50, т. 1).

Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції

у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні

від 12 липня 2016 року № 0000664 за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого

частиною четвертою статті 190 КК України.

Голосіївським управлінням поліції Головного управління Національної поліції

у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні

від 19 липня 2016 року № 0007227 за фактом вчинення невстановленими особами протиправних дій за адресою:

АДРЕСА_3 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України.

27 травня 2016 року державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко М. О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29786958, згідно з яким право власності на квартиру

АДРЕСА_4 було зареєстровано за ОСОБА_6 , як іпотекодержателем.

29 липня 2016 року приватним нотаріусом Косенком М. О. були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30706304 - припинено обтяження за іпотечним договором, № 30706356 - припинено іпотеку.

Наказом заступника Міністра з питань державної реєстрації Міністерства юстиції України від 19 вересня 2016 року № 2445/5 задоволено скаргу ОСОБА_2 ; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: від 27 травня 2016 року № 29786958; від 29 липня 2016 року № 30707578; від 29 липня 2016 року № 30707468 (а.с. 231, т. 1).

23 вересня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. прийняв рішення про повторну державну реєстрацію права власності на квартиру, передану ОСОБА_2 в іпотеку, за ОСОБА_6 , рішення № 31530362.

12 червня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір найму квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О. В. за реєстровим номером 1039 (а.с. 142-144, т. 1).

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року

у справі № 752/19664/19 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В., про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у справі

№ 752/19664/19 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_9 задоволено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня

2022 року скасовано, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 вересня 2016 року з індексним № 31530362, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 . Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним № 00, яким є квартира АДРЕСА_2 , запис про яку внесено на підставі прийнятого державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 вересня 2016 року з індексним № 31530362. Припинено право власності ОСОБА_6 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним

№ 00, яким є квартира АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_6 та державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. судовий збір

у сумі по 3 062,50 грн з кожного відповідача.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 752/19664/19

у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження відмовлено. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 -

Демчука О. В. про закриття касаційного провадження відмовлено. Касаційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_13 та державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року та додаткову постанову цього самого суду від 13 грудня

2022 року скасовано. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року у частині вирішення позову ОСОБА_2 до державного

реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. про визнання незаконним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. У решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року залишено у силі. Вирішено питання про розподіл судових витрат (провадження № 61-12683св22).

Судом при розгляді справи № 752/19664/19 встановлено такі обставини.

27 травня 2016 року державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко М. О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29786958, яким право власності на квартиру

АДРЕСА_4 було зареєстровано

за ОСОБА_6 як іпотекодержателем. Приватний нотаріус прийняв рішення

№ 30706356 і № 30706304 про припинення іпотеки та обтяження за іпотечним договором від 24 червня 2015 року, укладеним між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 .

На підставі іпотечного договору від 29 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_6 передала спірну квартиру в іпотеку - ОСОБА_14

29 липня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л. Д. прийняла рішення № 30707578 про державну реєстрацію іпотеки

та № 30707468 - про заборону відчуження.

01 серпня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л. Д. як державний реєстратор прийняла рішення № 30725643 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_14 , підстава: договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 серпня

2016 року, посвідчений цим самим нотаріусом за реєстраційним № 892.

01 серпня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л. Д. прийняла рішення № 30725721 про зняття заборони відчуження

та № 30725762 - про припинення іпотеки за іпотечним договором від 29 липня 2016 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_14

30 серпня 2016 року Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації прийняла рішення, оформлене у формі висновку, яким задовольнила скаргу ОСОБА_2 .

На підставі висновку вказаної комісії заступником Міністра юстиції України з питань державної реєстрації було видано наказ від 19 вересня 2016 року № 2745/5, яким скасовано вищезгадані рішення державних реєстраторів: приватних нотаріусів Косенка М. О. та Прокудіної Л. Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: від 27 травня 2016 року № 29786958, від 29 липня 2016 року

№ 30706356, № 30706304, № 30707578 і № 30707468, від 01 серпня 2016 року

№ 30725643, та у зв`язку з цим поновлено записи про іпотеку та про заборону відчуження, внесені на підставі іпотечного договору від 24 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

22 вересня 2016 року ОСОБА_6 звернулася до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. із заявою, в якій просила передати їй право власності на спірну квартиру на підставі іпотечного договору від 24 червня 2015 року, укладеного між нею та

ОСОБА_2 .

За результатами розгляду вказаної заяви 23 вересня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Каплуном Ю. В. у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки було прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру.

31 березня 2016 року, тобто до звернення в позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки, на виконання приписів частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_6 надіслала ОСОБА_2 вимогу від 29 березня

2016 року про усунення порушень основного зобов`язання та попередила, що у разі несплати заборгованості за договором позики протягом 31 календарного дня з моменту отримання цієї вимоги вона як іпотекодержатель реалізує своє право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Вказану вимогу ОСОБА_2 отримав 06 квітня 2016 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення у цінний лист, однак не усунув зазначені в ній порушення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду вищезазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац другий статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 33 цього Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У частині третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином законом установлена належна процедура для реалізації права нового власника предмета іпотеки на виселення його мешканців, а саме надсилання останнім письмової вимоги про таке виселення, яка має бути виконана добровільно протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Тобто Закон України «Про іпотеку» передбачає, що відповідна письмова вимога має бути отримана.

При цьому примусове виселення мешканців іпотечного майна здійснюється на підставі рішення судутільки тоді, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, тобто не виконують положення отриманої ними письмової вимоги.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі

№ 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) викладено висновок, що «у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначила таке: «У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Разом з тим у вказаних справах звернення стягнення на нерухоме майно здійснювалося на підставі рішення суду, а не в порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому Велика Палата Верховного Суду не конкретизувала порядок виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки це не було предметом розгляду суду.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не перевірив, чи надала ОСОБА_6 належні та допустимі докази направлення ОСОБА_2 та отримання ним вимоги про добровільне звільнення спірної квартири, що було передбачено положеннями закону. Разом з тим, у разі відмови виселення з предмета іпотеки у добровільному порядку, примусове виселення іпотекодавця могло бути здійснено лише на підставі відповідного судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд у порушення закону не вказав, чи направлена відповідна вимога про добровільне звільнення квартири ОСОБА_2 , чи виконав останній її удобровільному порядку, чи ухвалювалося судове рішення про примусове його виселення зі спірної квартири.

Крім того, апеляційний суд у порушення вищезазначених вимог закону не врахував, що у разі набуття іпотечного майна не за кошти, отримані за договором позики, і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої

статті 109 ЖК України

Апеляційному суду при новому розгляді справи слід звернути увагу на вимоги статей 13, 367 ЦПК України і врахувати, що ОСОБА_6 рішення суду першої інстанції не оскаржила і підстав виходу за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 суд не зазначив.

Доводи ОСОБА_6 викладені у відзиві про те, що ОСОБА_2 у порушення положень закону не повертає заборгованість за договором позики, не спростовує визначений законом обов`язок іпотекодержателя направити вимогу іпотекодавцю про добровільне звільнення предмета іпотеки, а у разі відмови іпотекодавця у вчиненні таких дій у добровільному порядку, звернутися до суду з відповідним позовом, дотримавшись умов, визначених законом.

Ураховуючи викладене, апеляційним судом фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, не перевірено вищевказані доводи позивача, не застосовано вищевказані норми права. Разом з тим суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої процесуальної можливості й не може встановити, з якої підстави позивачу відмовлено у задоволенні позову, тому постанова апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню з направленням справи у цій частині до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

При цьому прохання ОСОБА_2 про повне скасування постанови апеляційного суду і залишення у силі рішення суду першої інстанції є неможливим, так як ОСОБА_1 судові рішення не оскаржила у касаційному порядку і процесуальних повноважень йому на представлення її інтересів не надала. Більше того, в касаційній скарзі ОСОБА_2 і сам посилається на те, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_6 апеляційну скаргу не подавала.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2024 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець