справа №932/1229/22
провадження №2/932/1428/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2025 Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, в складі головуючого-судді Цитульського В.І., за участі:

секретаря судового засідання Підопригори Р.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергій Анатолійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кир`як Світлана Анатоліївна, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіціна Ніна Володимирівна про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу, іпотеки недійсними та визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

Основні процесуальні рішення та дії.

06.06.2022 ОСОБА_4 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом в якому просить:

- визнати недійсною довіреність від імені ОСОБА_7 , посвідчену 03.06.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., реєстровий номер 338;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений від імені ОСОБА_7 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 02.10.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., реєстровий номер 901;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_2 , посвідчений 02.10.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., реєстровий номер 902;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Черешня» в м. Підгородньому Дніпровського району Дніпропетровської області (кадастровий номер :01:172:0487), посвідчений 02.10.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., реєстровий номер 903;

- визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 02.10.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., реєстровий номер 917;

- визнати за ОСОБА_4 право власності, по частині, на квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку та садовий будинок АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Озерянської Ж.М. від 07.06.2022 справу направлено за підсудністю до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалами судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська Цитульського В.І. від 01.08.2022 позов ОСОБА_4 залишено без руху та вжито заходів забезпечення позову.

07.08.2022 позивачем усунуто недоліки позову та подано заяву про зміну предмету позову якою додатково заявлено позовну вимоги про витребування в користь позивача з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та із незаконного володіння ОСОБА_6 земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_2 .

Ухвалою від 30.09.2022 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

За клопотаннями позивача судом випробовувалися докази.

За клопотанням відповідача ОСОБА_5 , ухвалою суду від 03.10.2023, призначено судову експертизу щодо перевірки належності підпису на довіреності від 03.06.2022 ОСОБА_7 , провадження по справі зупинено.

У зв`язку із клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів, ухвалою суду від 25.04.2024, провадження відновлено.

Учасникам надано можливість подати додаткові матеріали, після чого, ухвалою суду від 11.09.2024, справу повторно направлено для проведення експертизи, провадження зупинено.

24.10.2024 надійшло клопотання експерта про надання додаткових документів.

Ухвалою суду від 01.11.2024 провадження відновлено.

05.12.2024 надійшов лист від експерта про неможливість надання висновку.

В судовому засіданні 17.02.2025 судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_5 про витребування доказів з тих мотивів, що відповідач мав подати необхідні для експертизи документи разом із клопотанням про призначення експертизи. Також відповідач мав можливість надати відповідні документи після першого клопотання експерта.

Також 17.02.2025 закрито підготовче провадження.

Узагальнені доводи позивача.

ОСОБА_7 була власником, по частині, квартири АДРЕСА_1 , земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_2 .

У 2020 році вказане нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_7 за цивільно-правовими договорами, підписаними від її імені відповідачем ОСОБА_5 на підставі довіреності.

Щодо цього факту, 15.11.2021, ОСОБА_7 звернулася із заявою про вчинення злочину відомості за якою було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000991.

В межах цього провадження було проведено судову почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що ОСОБА_7 не підписувала довіреність на ім`я ОСОБА_5 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її єдиним спадкоємцем за заповітом є позивач ОСОБА_4 який прийняв спадщину, а відповідно може претендувати на майно ОСОБА_7 .

В судовому засіданні представник позивача просив задовільнити позов, навів пояснення, аналогічні фабулі позову.

Узагальнені доводи відповідачів.

У відзиві ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що він, укладаючи договір купівлі-продажу, діяв добросовісно. Договір укладено безпосередньо із власником квартири, нотаріусом перевірено усі документи, ним сплачено ринкову ціну за квартиру. Покликаючись на поставну Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 вказує, що за умови відсутності будь яких обмежень на відчуження майна у державних реєстрах особа набуває право власності на майно вільне від усіх обмежень.

Окрім цього у відзиві вказано про неналежне засвідчення копії висновку судового експерта, відсутність дозволу на розголошення відповідної інформації, що експертиза проводилася щодо примірника довіреності, який перебуває у володіння нотаріуса, а не примірника, який було видано відповідачу.

Інші відповідачі не подавали відзиву.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 навела пояснення, аналогічні фабулі відзиву.

Відповідач ОСОБА_5 , в судовому засіданні 04.03.2025, заперечив проти задоволення позову. Вказав, що довіреність йому надала ОСОБА_7 , відчуження майна відповідало волі останньої, а належність ОСОБА_7 підпису на довіреності яку він надав нотаріусу для відчуження не спростовано. Також він зазначив про наявність сумнівів щодо наявності у ОСОБА_7 дійсного волевиявлення на складня заповіту в користь позивача.

Фактичні обставини встановлені судом.

В порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 набула у власність по частині наступного майна: квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку та садовий будинок АДРЕСА_2 .

Викладене підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 02.07.2019 та від 04.10.2019.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наступна інформація щодоквартири АДРЕСА_1 :

- право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 02.10.2020 за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2020, реєстровий номер 901;

- право власності на вказану квартиру зареєстровано 22.11.2021 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2021;

- 05.10.2020 за номером 38510367 було зареєстровано договір іпотеки, укладений 05.10.2020 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , реєстровий номер 917, а також заборону на квартиру, запис №38509742, станом на 23.02.2022 відповідні записи відсутні.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наступна інформація щодосадового будинку та земельної ділянки (кадастровий номер :01:172:0487) № НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Черешня» в м. Підгородньому Дніпровського району Дніпропетровської області:

- право власності на будинок та земльну ділянку зареєстровано 02.10.2020 за ОСОБА_6 на підставі договорів купівлі-продажу від 02.10.2020, реєстрові номери 902 та 903;

- 05.10.2020 за номерами 38511187 та 38512537 було зареєстровано договір іпотеки, укладений 05.10.2020 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , реєстровий номер 917, а також заборону на вказане майно, записи №38510782 та 38511830.

Із договорів купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 від 02.10.2020, садового будинку та земельної ділянки (кадастровий номер :01:172:0487) № НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Черешня» в м. Підгородньому Дніпровського району Дніпропетровської області від 02.10.2020 вбачається, що такі укладений між ОСОБА_7 від імені якої по довіреності від 03.06.2020 із реєстровим номером 338 діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У вказаній довіреності вказано, що ОСОБА_7 уповноважує ОСОБА_5 на продаж належного ОСОБА_7 майна, зокрема й спірної квартири, садового будинку та земельної ділянки.

Згідно договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.11.2021 вбачається, що ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 купив вказану квартиру за 707 тис. грн.

Згідно договору іпотеки з позикою грошей, посвідчений 05.10.2020 за реєстровим номером 917, ОСОБА_6 позичила ОСОБА_5 грошові кошти в еквіваленту 17 670 доларів США до 05.01.2025. В заперечення вказаного зобов`язання предметом забезпечення визначено спірне майно.

15.11.2021, ОСОБА_7 звернулася із заявою про вчинення злочину, відомості за якою було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000991.

Згідно фабули кримінального провадження ОСОБА_7 вказувала про факт підробки довіреності від її імені на ім`я ОСОБА_5 .

В межах кримінального провадження було проведено судову почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що підпис та рукописний запис « ОСОБА_7 » у графі «підпис» на другій сторінці довіреності від 03.06.2020, реєстровий номер 338, складеної ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_5 виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою.

Предметом дослідження такої експертизи був примірник довіреності, вилучений на підставі ухвали слідчого судді у приватного нотаріуса ДМНО Кулініча С.А. (примірник, який зберігається у справах нотаріуса).

У справі нотаріуса вилучена також копія документу, за яким посвідчено особу ОСОБА_7 тимчасове посвідчення що підтверджує особу громадянина України №289/03.20, видане АНД РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області.

При цьому, звертаючись до поліції ОСОБА_7 подала паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий у 2001 році.

Згідно відповіді ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 31.03.2023 вбачається, що ОСОБА_7 не документувалася вказаним тимчасовим посвідченням.

Судом витребувано примірник довіреності від 03.06.2020, реєстровий номер 338, який видавався повіреному та зберігався у справі про посвідчення оскаржуваних договорів купівлі-продажу у приватного нотаріуса ДМНО Рукавіциної Н.В.

ОСОБА_7 склала 10.02.2022 заповіт, яким заповіла усе своє майно ОСОБА_4

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.04.2022 ОСОБА_4 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_7 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної О.В. від 06.04.2023 відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне майно у зв`язку із ненаданням останнім доказів наявності такого майна спадкодавцю.

За подання позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 18 360 грн. та 496,20 грн.

Норми права, що застосував суд.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Вказані висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2022 у справі №227/3760/19-ц.

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

З урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

Як зазначалось, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 148).

У відповідності до ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За приписами ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За ч.3 вказаної статті, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності до ч.6 ст.1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

У постанові від 17.04.2024 у справі №183/1672/22 колегія суддів Верховного Суду погодилась із висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач - як єдиний спадкоємець власника цього майна, у якого майно вибуло за життя не з його волі, має право на витребування спірної квартири від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, і це не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Аналогічний висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 07.12.2022 у справі №757/26182/14-ц, від 15.03.2023у справі №759/8653/17.

У відповідності до приписів статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

У постановах Верховного Суду від 10.07.2019 у справі №686/23256/16-ц, від 25.03.2021 у справі №752/21411/17 зроблено висновки, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку.

У постанові Верховного Суду від 08.09.2022 у справі №125/1501/20-ц вказано на допустимість висновку експерта складеного в межах кримінального провадження, як письмового доказу у цивільній справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Отже висновки експерта, складені в межах кримінального провадження, можуть бути письмовими доказами у розглядуваній справі (див. додатково постанови Верховного Суду від 23.11.2022 у справі №761/4564/19, від 03.07.2024 у справі №465/2710/20).

У постанові Верховного Суду від 08.09.2022 у справі № 758/13264/19 заначено, що суд апеляційної інстанції врахував, що справа неодноразово призначалася до розгляду в судовому засіданні, представники відповідача є фахівцями у галузі права, їм неодноразово роз`яснювався зміст Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, проте у чергове судове засідання ні позивач, ні його представники для вирішення заявленого ними клопотання не з`явилися без поважних причин, необхідні зразки підпису відповідача для експертного дослідження не надали, а можливості відібрати експериментальні зразки підпису суд позбавили.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано визнав та врахував зловживання процесуальними правами сторони відповідача у формі штучного ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі та/або вчиненню інших процесуальних дій, з метою уникнути відповідальності за невиконання боргових зобов`язань. У зв`язку з цим прийняв рішення про можливість вирішення справи за наявними в ній доказами та відхилив клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

За приписами ст.59 Закону України «Про нотаріат», документи, в яких викладено зміст правочинів (договори, заповіти, довіреності тощо), свідоцтва, що посвідчуються нотаріально або видаються нотаріусом, виготовляються нотаріусом або посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, не менше ніж у двох примірниках, один із яких залишається у справах державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса, у виконавчому комітеті органу місцевого самоврядування.

Згідно п.2 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, письмові правочини, що посвідчуються нотаріально, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у матеріалах нотаріальної справи. Усі примірники підписуються учасниками правочину та мають силу оригіналу, у тому числі примірник, який зберігається у справах нотаріуса.

За висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №200/12998/18, задоволення позову та витребування спірного майна у відповідача як добросовісного набувача на користь позивача не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушеного права позивача.

За висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №335/10446/18, виснуючи про правомірність задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача, зазначив: «такий висновок враховує інтереси позивачів як власників спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли позивачі втратили майно внаслідок протиправних дій та на підставі неіснуючих судових рішень, права та інтереси позивачів переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього, тому вимоги про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими».

За висновком наведеним у постанові Верховного Суду України від 17.02.2017 у справі №6-2407цс15, одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Висновок суду.

1. Позивач, як єдиний спадкоємець майна ОСОБА_7 , має право на захист права власності на спадкове майно, в тому числі й шляхом пред`явлення віндикаційного позову (постанова Верховного Суду від 17.04.2024 у справі №183/1672/22).

2. Оригінал довіреності від 03.06.202, реєстровий номер 338, який зберігався у справах нотаріуса, підписаний не ОСОБА_7 , а іншою особою. Вказане підтверджено висновком судової експертизи, проведеної в межах кримінального провадження, що є допустимим доказом (постанова Верховного Суду від 03.07.2024 у справі №465/2710/20).

При цьому суд враховує, що усі примірники довіреності підписуються в один час та однією особою (ст.59 Закону України «Про нотаріат», п.2 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Окрім цього, під час посвідчення вказаної довіреності, для встановлення особи повіреного, використано тимчасове посвідчення що підтверджує особу громадянина України, яка насправді не видавалося. При цьому ОСОБА_7 у цей час була документована паспортом громадянина України, який вона використовувала в подальшому.

Суд надав можливість відповідачу реалізувати право на проведення судової почеркознавчої експертизи задовільнивши відповідне клопотання.

Проте експертиза не була проведена у зв`язку із відсутністю необхідного обсягу зразків почерку та підписів ОСОБА_7 .

Більше того суд надав можливість відповідачу надати додаткові докази, яких також виявилося недостатньо.

На переконання суду надання документів для проведення експертизи є складовою обов`язку доказування, який покладається на учасників судового процесу (постанова Верховного Суду від 08.09.2022 у справі №758/13264/19).

Описані обставини в сукупності дають підстави стверджувати про більшу вірогідність висновку про факт підписання довіреності сторонньою особою, ніж висновок про підписання довіреності ОСОБА_7 (щодо відповідного стандарту доказування вказано у п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

За вказаних обставин вбачається про те, що довіреність від 03.06.2020 є невчиненою. Тому її не можна визнати недійсною (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2022 у справі №227/3760/19-ц).

3. Право власності на спірне майно зареєстроване за відповідачами, сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов. При цьому віндикація полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), зокрема є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, а для витребування майна не потрібно заявляти будь які інші вимоги, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном, буде неефективним (постанови Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №910/2592/19, від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц та багато інших).

Викладене дає підстави для висновку про задоволення віндикаційних вимог та про відмову у задоволенні вимог про визнання недійними договорів відчуження спірного майна та про визнання на нього права власності.

Суд звертає увагу також на те, що позови про витребування майна із чужого незаконного володіння і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є взаємовиключними (постанова Верховного Суду України від 17.02.2017 у справі №6-2407цс15).

4. Разом із тим, окрім віндикаційного позову позивач має право на усунення перешкод у здійсненні права власті на спірне майно, які створює договір іпотеки щодо такого майна із відповідним реєстраціями обмежень у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому суд враховує, що визнання недійсним договору іпотеки буде підставою для припинення відповідних обтяжень речових прав.

Викладене свідчить про правомірність вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки.

5. На переконання суду висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (на який посилався відповідач) для даної справи не є релевантними.

Так, у загадуваний справі суди вирішували спір між державним підприємством та фізичною особою. У нашому випадку обома сторонами справи є фізичні особи, тому обставини справ є різними.

У нашій справі стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню по відношенні до обох сторін.

При цьому саме позивач є власником квартири, а відповідач лише незаконним володільцем. Квартири позбувся саме позивач, тоді як щодо відповідача фактично відбулося заволодіння його грошовими коштами.

За вказаних обставин однозначно вбачається наявність підстав для повернення майна у володіння позивачу (постанови Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №200/12998/18 та від 18.05.2022 у справі №335/10446/18).

6. Судом відхиляються й інші заперечення відповідачів. Так, слідчим надано позивачу згоду на розповсюдження висновку судової експертизи із кримінального провадження, судом оглянуто оригінал такого висновку, а сумніви щодо посвідчення ОСОБА_7 заповіту на позивача виходять за межі предмету даного спору.

Розподіл судових витрат.

Оскільки суд задовольняє позов із відповідачів в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір, виходячи із факту задоволення майнових вимог та однієї немайнової (щодо договору іпотеки). Зокрема остання вартість майна, згідно наданих договорів купівлі-продажу становить: квартири - 707 тис. грн; садового будинку 83 830 грн; земельної ділянки 39 545 грн. Відтак сума майнової вимоги складає 415 187,50 грн. (707 000 + 83 830 + 39 545 / 2). Тому судовий збір має становити 4 151,88 грн. за майнову вимогу та 992,4 грн за немайнову вимогу.

Крім того підлягає відшкодуванню 496,20 грн судового зору за подання заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 задовільнити частково.

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 частину садового будинку АДРЕСА_2 .

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 у садівничому товаристві «Черешня» в м. Підгородньому Дніпровського району Дніпропетровської області (кадастровий номер :01:172:0487).

Визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений 02.10.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., реєстровий номер 917.

Стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 судовий збір, по 1 880,16 грн, з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення проголошено 11.04.2025.

Суддя В.І.Цитульський