Справа № 404/863/24
Номер провадження 2/404/212/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року Кіровський районний суд міста Кіровограда

в скл аді: головуючого судді Кулінка Л.Д.

за участю секретаря Солук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до Акціонерного товариства «Сенс Банк», за участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фортечний відділ державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування арешту майна, що належить ОСОБА_1 , (в тому числі на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 ) накладений згідно постанови державного виконавця Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження серії АЕ281889, 19.05.2010, Кіровським ВДВС Кіровоградського МУЮ (Рудік М.С.), та припинення публічного обтяження нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, записи обтяження № 9884503 від 01.06.2010 року (підстава обтяження: постанова державного виконавця Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження серії АЕ281889, 19.05.2010, Кіровським ВДВС Кіровоградського МУЮ (Рудік М.С.).

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 20 березня 2024 року позивачем подано заяву (вх. № 13776 від 29.03.2024 року), якою усунуто недоліки вказані в ухвалі судді від 20.03.2024 року.

У зв`язку з чим, ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 04 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання. На підставі частини третьої статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фортечний відділ державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі (вх. № 32993 від 05.08.2024 року). В обгрунтування поданного клопотання зазначено, що арешт на майно боржника накладено у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не модже виступати позивачем у цій справі. Зазначає, що виконавчий лист органами державної виконавчої служби повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а тому немає підстав застосовувати наслідки передбачені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», у вигляді зняття арешту. Вважає, що позивач, як сторона у виконавчому провадженні повинна була звернутись з іншим способом захисту свої прав. А відтак, просить суд закрити справу на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином (а.с.88-90), причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань до суду не подавали.

Розглянувши заявлене клопотання про закриття провадження, проаналізувавши норми цивільного процесуального законодавства, суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказав, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Водночас особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього Рішення Конституційного Суду України).

У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Судом встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 жовтня 2009 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» від імені якого діє Кіровоградська обласна філія «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 420/550-САФО3.16-2 від 01 лютог 2007 року в сумі 193409,74 грн, 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення, та 1700,00 грн судового збору (а.с. 67-69).

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявне обтяження № 9884503 у вигляді арешту всього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АЕ281889, виданий 19.05.2010 року, видавник: Кіровський відділ державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції (Рудік М.С.), стягнення боргу на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (а.с. 8).

Відповідно до листа Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південого міжрегіоанального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перевіркою Автоматизовної системи виконавчих проваджень встановлено, що у відділ на виконанні відсутні виконавчі провадження в рамах винесеної постанови про арешт від 01.06.2010 року (АЕ281889) (а.с. 9 на звороті).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, особа яка є стороною виконавчого провадження не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме: оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, оскільки арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20)

Суд зауважує, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 14, 255, 258-261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі (вх. № 11167 від 25.03.2025 року), задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , до Акціонерного товариства «Сенс Банк», за участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фортечний відділ державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна, закрити.

Роз`яснити сторонам наслідки закриття провадження у справі, встановлені частиною другою статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст судового рішення складено 22.04.2025 року.

Суддя Кіровського районного

суду міста Кіровограда Людмила КУЛІНКА

Суддя Кіровського Л. Д. Кулінка

районного суду

м.Кіровограда