Номер провадження: 22-ц/813/2698/25
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства « Таскомбанк» про визнання дій протиправними і незаконними та стягнення моральної шкоди, на рішення Київського районного суду міста Одеси, постановлене під головуванням судді Луняченка В.О. 16 жовтня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до АТ «Таскомбанк», який було уточнено, в якому просив суд визнати протиправними і незаконними дій по здійсненню відповідачем двох платежів з карткового рахунку від 07.12.2023 року на суму 354,06 грн. та від 08.12.2023 року на суму 190,11 грн. не на користь ДВС, а на користь невстановленої приватної особи, без дозволу та згоди клієнта, порушуючи умови менеджменту щодо ненадання платіжних доручень та документів ДВС за вказаними платежами. Крім того, позивач просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1280000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю 2 групи по зору безстроково, єдиним джерелом доходу якого є мінімальна пенсія, 19.06.2023 року отримав та активував банківську карку «Sportbank» відповідача за №839776 для здійснення стандартних типових платежів і поповнив її рахунок власними 500 грн. Однак, без його згоди і навіть інформування позивача, як власника грошей і клієнта банку, 07.12.2023 року з цієї картки відповідачем було списано на невідому приватну картку 354,06 грн., а у подальшому, незважаючи на факт негайного звернення позивача для з`ясування причин списання на «гарячу лінію» банку, 08.12.2023 року знову було списано на невідому приватну картку 190,11 грн. із призначенням платежу «стягнення за ВП №48185933».

На позасудову вимогу, направлену позивачем 08.12.2024 року щодо негайного, протягом наступних 72 годин, повернення грошей та погодження компенсаційної виплати за моральну шкоду, відповідач не відповів, деталі вказаних платежів та копії платіжних доручень не надав, гроші не повернув, тим самим незаконно обмежив власника у користуванні грошима та порушив умови користування банківського вкладу у вигляді зобов`язання банку на першу вимогу вкладника повернути гроші.

Враховуючи, що зазначені гроші були єдиним доходом позивача, який, як інвалід, є особливо вразливою особою, то вилучення вказаних грошей без правових підстав спричинило тривалі незручності, хвилювання щодо можливості взагалі використовувати банківськими установами, заподіяло ОСОБА_1 йому страждання та біль, які він оцінив у сумі 1280000 грн.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16.10.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що законних підстав для списання належних апелянту грошових коштів на користь або приватної особи, або на користь Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області у Банку не було та не має, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Сторони про розгляд справи на 01.04.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

ОСОБА_1 та АТ «Таскомбанк» було сповіщено шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.10.2010 року Київським районним судом м. Одеси, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2010 року у справі №2-248/10, що набрало законної сили 16.07.2010 року, був виданий виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_1 про стягнення з останнього та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» понесені судові витрати у розмірі 1820 грн.

14.07.2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження.

14.07.2015 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Ордатієм Я.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 48185933 про виконання виконавчого листа №2-248/10, виданого 06.10.2010 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з боржника ОСОБА_1 грошової суми 1820 грн.

16.05.2016 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Ордатієм Я.І. винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника ВП № 48185933, якою стягнуто зі ОСОБА_1 щомісячно грошову суму у розмірі 20% від пенсії боржника до повної сплати боргу у розмірі 2052,00 грн.

14.11.2019 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Гуменюком В.В. винесено постанову про арешт коштів боржника ВП № 48185933, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику ОСОБА_1 .

Зазначені обставини були предметом дослідження Київським районним судом м. Одеси при розгляді цивільної справи № 947/30750/19 щодо скарги ОСОБА_1 про: визнання дій державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка В.В. незаконними; скасування арешту та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на його заарештованих банківських рахунках, а також арешт квартири скаржника, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:001:0126, накладеного відповідно до виконавчих проваджень №48185088 та №48186012 по виконанню виконавчих листів №2-248/10, виданих 06.10.2010 року; скасування стягнення (вилучення) 20% з пенсії скаржника, накладеного на підставі виконавчих проваджень № 48185933 та №48186012 по виконанню виконавчих листів №2-248/10 від 06.10.2010 року; зобов`язання державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка В.В, повернути усе вилучене майно, в т.ч. грошові кошти (пенсія та соціальні державні виплати) за період з 14.07.2015 року.

Ухвалою суду від 01.03.2024 року зазначені вимоги були задоволені.

Таким чином, як правильно зазначено судом першої інстанції, на момент списання грошей з банківського рахунку ОСОБА_1 було наявне діюче виконавче провадження № 48185933, у рамках якого постановами виконавців були винесені постанови про стягнення з боржника 20% його пенсії та накладено арешти на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику ОСОБА_1 .

Факт виведення вказаного виконавчого провадження №48185933 зі зведеного виконавчого провадження №64021605 для передачі до іншого ДВС, про що свідчить постанова старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеси) Джміля О.О. від 05.12.2023 року, не є підставою для зупинення виконавчих дій, а також не свідчить про скасування рішень державних виконавців, які прийняти саме у цьому виконавчому провадженні.

Вказані обставини у повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що законних підстав для списання належних апелянту грошових коштів на користь або приватної особи, або на користь Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області у Банку не було та не має.

З матеріалів справи також вбачається, що 07.12.2023 року та 08.12.2023 року з банківського рахунку позивача у АТ «Таскомбанк» було здійснено двома платежами списання грошових коштів у загальному розміру 500 грн., із призначенням списання: «стягнення за ВП №48185933 з виконання виконавчого документу: виконавчий лист №2-248/10, виданий 06.10.2010 Київським районним судом м. Одеси».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України ).

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини пов`язані із захистом порушених прав власності та стягнення моральної шкоди врегульовані Цивільним кодексом України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У даному випадку ОСОБА_1 вважає, що відповідачем були порушені його особисті майнові права право власності на грошові кошти, які знаходились на рахунку банківської установи, та які були списані без правових підстав із порушенням договірних відносин між позивачем та банком.

Згідно ст. 18 Закону «Про виконавче провадження» (далі - Закон), виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та Законом.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 48 Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Згідно з ч. 2 ст. 56 Закону, арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Пунктом 7 ч. 3 ст. 18 Закону визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накласти арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному ст. 351 Податкового кодексу, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом призначення, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

У постанові про накладення арешту на кошти, які обліковуються на рахунках боржника в банківських установах, зазначається про накладення арешту на кошти боржника, окрім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено Законом.

Перелік підстав для зняття арешту з майна (коштів) боржника визначений ст. 59 Закону. Зокрема, частиною другою зазначеної статті Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому п. 10 ч. 1 ст. 34 цього Закону.

Крім того, ч. 5 ст. 59 Закону передбачено, що арешт може бути знятий за рішенням суду.

У даному випадку колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про встановлену наявність діючої на період 07-08 грудня 2023 року постанови державного виконавця, винесеної 14.11.2019 року в рамках саме виконавчого провадження №48185933, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника.

Згідно інформації, яка була доведена позивачу Банком, відразу після здійснення списання грошей переказ коштів було здійснено саме за ВП №48185933 з виконання виконавчого документу: виконавчий лист №2-248/10, виданий 06.10.2010 року Київським районним судом м. Одеси.

Таким чином, на момент здійснення переказу, у Банка були наявні правові підстави для списання грошових коштів з рахунку позивача.

Виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на який заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, законодавець визначив право банка на повернення, без виконання, постанову про накладення арешту на банківські рахунки лише у випадку наявності спеціального рахунку або спеціального статусу коштів, чого у даному випадку не було, так як (і це зазначено самим позивачем у заяві по суті справи), останній відкрив рахунок для здійснення стандартних побутових платежів та сам поклав на рахунок спірні 500 грн. без визначення їх особливого статусу.

Відповідно, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у відповідача були правові підстави для списання грошових коштів позивача на виконання постанови виконавчої служби, а тому з боку Банка не вбачається протиправних дій щодо права власності позивача.

Питання законності дій виконавця є предметом розгляду іншої справи за скаргою ОСОБА_1 , в межах якої позивач, окрім іншого, і вирішує питання повернення стягнутих грошей.

Вимоги позивача про порушення відповідачем, як Банком, своїх зобов`язань за Договором банківського вкладу, не відповідають правовідносинам, які виникли між Банком та позивачем у вказаному випадку.

Згідно ч.1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Таким чином, про наявність саме Договору банківського вкладу свідчить безпосередньо Договір, укладений між вкладником та банком.

Позивачем Договору банківського вкладу між ним та відповідачем не надав, а з наданого представником відповідача заяви-анкети №002/20858450-SP вбачається укладення між сторонами Договору банківського рахунку, положення якого регламентуються главою 72 ЦК України, та згідно вимог ч. 1 ст. 1066 ЦК України - за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ч. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що інформування клієнта про підстави списання коштів у вигляді повідомлення про факт списання грошей по виконавчому провадженню, із зазначенням чітких даних виконавчого провадження, свідчить про належне виконання Банком своїх зобов`язань щодо повідомлення клієнта при причини списання коштів.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2-5 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (постанова Верховного Суду від 28.10.2019 року у справі № 554/1583/16-ц ).

У постанові від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20 Верховин Суд дійшов висновку, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Також у цій постанові суд касаційної інстанції зазначив що відбувається наступний розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

У даному випадку, з урахуванням всіх встановлених обставин у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди позивачу саме з боку відповідача, так як фактично сам факт порушення прав позивача відбувся внаслідок виконання рішення виконавчої служби, і саме вказаний суб`єкт має нести відповідальність, оскільки саме його процесуальні рішення були незаконними та спричинили порушення прав особи, внаслідок чого виникає право на відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не було доведено а ні факту порушення прав позивача саме відповідачем, а ні факту наявності причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками, які позивач вважав моральною шкодою.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 16.10.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе