Справа № 517/500/15-ц
Провадження № 2-п/517/2/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року с-ще Захарівка

Суддя Фрунзівського районного суду Одеської області Меєчко О.М., розглянувши заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Другакова Дениса Олеговича про перегляд заочного рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 травня 2015 року у справі № 517/500/15-ц,

установив:

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Другаков Д.О. звернувся до Фрунзівського районного суду Одеської області із заявою про перегляд заочного рішення від 28 травня 2015 року у цивільній справі № 517/500/15-ц за позовом органу опіки та піклування Фрунзівської РДА Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа прокурор Фрунзівського району Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

При цьому, у прохальній частині заяви про перегляд заочного рішення представником відповідача адвокатом Другаковим Д.О. також заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. В обґрунтування клопотання в заяві вказує, що 28 травня 2015 року судом ухвалено заочне рішення про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав та стягнення аліментів. Наголошує, що ні повісток про судові засідання, ні копію рішення ОСОБА_1 не отримував та взагалі про існування цієї справи не знав, оскільки не проживав за адресою реєстрації. З 2014 року дійсним місцем проживання являлася адреса: АДРЕСА_1 . Крім цього, в період розгляду справи він перебував на військовій службі. Фактично про існування заочного рішення, яким його позбавлено батьківських праві він дізнався 24 березня 2025 року коли отримав його копію. До цієї дати відповідач був обізнаний тільки про його обов`язок сплачувати аліменти, оскільки у березні 2023 року дізнався про наявне виконавче провадження щодо їх стягнення.

Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 15 квітня 2025 року заява про перегляд заочного рішення залишена без руху (а.с. 91-92). Серед іншого причиною залишення заяви без руху слугувало невиконання представником заявника вимог пункту 3 частини 2 статті 285 ЦПК України, а саме: не зазначення обставин, що об`єктивно перешкоджали ОСОБА_1 звернутися із заявою про перегляд заочного рішення у визначений законодавством строк та не надано доказів вказаного; не долучено жодних доказів, які б свідчили про поважність причин неявки ОСОБА_1 в судові засідання.

22 квітня 2025 року від представника заявника до суду надійшла заява про усунення недоліків та заява про перегляд заочного рішення у новій редакції (а.с. 95-97, 107-110 ).

Дослідивши матеріали справи та заяву про перегляд заочного рішення, в частині обґрунтування клопотання про поновлення пропущеного строку, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до ст.ст. 120, 122, 123, 124, 126 127 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Також, якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Так, 22 квітня 2015 року орган опіки та піклування Фрунзівської РДА Одеської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 третя особа прокурор Фрунзівського району Одеської області про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів (а.с. 1).

Заочним рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 травня 2015 року у справі № 517/500/15-ц позов органу опіки та піклування Фрунзівської районної державної адміністрації Одеської області до ОСОБА_1 , третя особа прокурор Фрунзівського району Одеської області задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто з нього аліменти на утримання сина (а.с. 45-48).

Під час підготовки справи до судового розгляду, відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України в редакції, яка діяла на час надходження позову до суду, направлено запит щодо встановлення місця реєстрації відповідача (а.с. 28).

Згідно довідки Фрунзівського РС ГУ ДМС України в Одеській області № 48/695 від 12 травня 2015 року встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за зазначеною в позові адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 27).

Саме за вказаною адресою ОСОБА_1 направлялися: ухвала про відкриття провадження, позовна заява з долученими до неї додатками, судові повістки та копія заочного рішення від 28 травня 2015 року. Однак, направлена на адресу відповідача кореспонденція повернулась до суду, згідно довідок Укрпошти ф. 20 «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 30, 31, 55).

Як зазначив в заяві представник заявника, ОСОБА_1 ні судові повістки про виклик до суду, ні копію заочного рішення від 28 травня 2015 року він не отримував, оскільки за адресою: АДРЕСА_2 , був зареєстрований, але не проживав. З 2014 року дійсним місцем проживання являлася адреса: АДРЕСА_1 . Також, у період розгляду справи він перебував на військовій службі. Про те, що заочним рішенням від 28 травня 2015 року його позбавлено батьківських прав дізнався тільки 24 березня 2025 року коли отримав повне рішення суду. До цієї дати заявник був обізнаний тільки про обов`язок сплачувати аліменти, оскільки 03 березня 2023 року, після завантаження з мережі Інтернет застосунку «Дія», дізнався про наявне виконавче провадження щодо їх стягнення.

Згідно з ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Суд наголошує на тому, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст.44 ЦПК України).

Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для всіх суб`єктів права, у тому числі для суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи сімейні.

Ця вимога ґрунтується на нормах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт «і» статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є по суті нормами прямої дії.

Водночас порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у захисті таких прав та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживання якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).

За змістом ст. 74 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі Правила) в редакції, яка діяла на час надходження позову до суду, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Згідно із п. 110 Правил, у разі коли адресат не з`явився за одержанням реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу протягом трьох робочих днів після доставки першого повідомлення про надходження зазначеного поштового відправлення, поштового переказу, йому під розписку вручається повторне повідомлення (крім повторних повідомлень про надходження рекомендованих поштових відправлень).

Відповідно до п. 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання. Поштові відправлення повертаються також у разі неможливості вручити їх через неправильно зазначену адресу або її відсутність (змита, відірвана чи пошкоджена в інший спосіб) та з інших причин, які не дають змоги оператору поштового зв`язку виконати обов`язки щодо пересилання поштових відправлень.

Крім цього, згідно правової позиції КЦС ВС викладеної у постанові від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Отож, беручи до уваги те, що повістки про виклик у судові засідання судом направлялися належним чином за офіційним зареєстрованим місцем проживання відповідача, а конверти повернулись на адресу суду з довідкою поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», суд дійшов висновку, що відповідач вважався належним чином повідомленим про дати, час і місце судового розгляду.

За таких обставин, ураховуючи те, що ОСОБА_1 самостійно не звертався до суду із заявою про зміну адреси для листування (не повідомляв про свою адресу проживання: АДРЕСА_1 ), матеріали справи не містили даних про будь-які інші адреси проживання або перебування відповідача, тому судом під час розгляду справи здійснені всі засоби передбачені чинним законодавством щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

В свою чергу оцінюючи доводи представника заявника щодо перебування ОСОБА_1 у період розгляду справи та після ухвалення рішення на військовій службі, та як наслідок неможливості отримання судових повісток та копії заочного рішення суд вказує таке.

Так, на підтвердження факту перебування заявника на військовій службі, представником заявника до заяви додано копію облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З вказаного доказу убачається, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі з 27 березня 2014 року по 18 березня 2015 року (звільнений у запас). Разом з тим, позовна заява про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав та стягнення з нього аліментів надійшла до суду 22 квітня 2015 року, а заочне рішення ухвалене судом 28 травня 2015 року, тобто вже після звільнення відповідача із військової служби.

Також, у заяві вказано, що відповідач у період з 2014 року по теперішній час проходить військову службу, однак доказів вказаного не зазначено та до заяви не додано.

Натомість представником надано виключно копію довідки військової частини НОМЕР_2 № 838 від 20 липня 2022 року, яка підтверджує факт перебування ОСОБА_1 на військовій службі у період з 11 травня 2022 року по 20 липня 2022 року (дату видачі довідки) (зв. а.с. 79).

Отже, вказані вище докази підтверджують лише факт перебування відповідача на військовій службі виключно у періоди з 27 березня 2014 року по 18 березня 2015 року (до надходження справи до суду та ухвалення у ній заочного рішення) та з 11 травня 2022 року по 20 липня 2022 року. Разом з тим, зазначаючи причину неявки в судові засідання, а саме те, що заявник являвся військовослужбовцем та на час розгляду справи знаходився на службі - не подав жодного доказу на підтвердження вказаного. Вказаних доказів також не надано на усунення недоліків зазначених в ухвалі суду від 15 квітня 2025 року про залишення заяви без руху.

З приводу доводів представника заявника відносно того, що ОСОБА_1 дізнався про існування заочного рішення від 28 травня 2025 року щодо позбавлення батьківських прав тільки 24 березня 2025 року (після отримання копії рішення його представником), а до цієї дати заявник знав виключно про обов`язок сплачувати аліменти (дізнався 03 березня 2023 року, після завантаження застосунку «Дія»), оскільки було наявне виконавче провадження щодо їх стягнення, суд зазначає, що функціональні можливості застосунку «Дія» дозволяють ознайомитись не тільки з відкритими виконавчими провадженнями відносно особи, а також рішеннями, на підставі яких вони розпочаті, тому суд оцінює їх критично та не бере до уваги.

Крім того, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 921/6/18).

Отож, сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою (місцем зареєстрованого проживання) та які повернулись до суду, не може вважатися поважною причиною неявки в судове засідання, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, в тому числі неповідомлення відповідачем суду іншої адреси проживання/перебування відмінної від адреси його зареєстрованого місця проживання.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року по справі № 2-6236/11 та у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12.

Отож, за таких обставин, представником заявника не зазначені особливі та непереборні обставини, що об`єктивно перешкодили ОСОБА_1 , протягом більш ніж 9 років, звернутися із заявою про перегляд заочного рішення від 28 травня 2015 року у визначений законодавством строк та не надано доказів вказаного.

Заочним розглядом справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.

Умовами проведення заочного розгляду справи відповідно до ст. 224 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) було: у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Сама концепція заочного розгляду, яка існувала у ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) не відрізняється від концепції, яка існує наразі.

Водночас, суть та мета заочного розгляду справи, які полягають у своєчасному та ефективному вирішенні спору, не відрізняються від тих же складових загального позовного провадження. Наведене пояснюється тим, що питання проведення заочного розгляду справи виникає вже на стадії судового розгляду під час судового засідання у справах позовного провадження. Тобто за наявності передбачених законом умов фактично відбувається перехід із загального позовного провадження до заочного розгляду справи.

У доктрині цивільного процесуального права вважається що, з одного боку, заочне провадження є додатковою гарантією для позивача від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу та дотримання судами строків розгляду справи.

З іншого боку, відповідачу ч. 1 ст. 284 ЦПК України гарантується право на перегляд заочного рішення за його письмовою заявою за «спрощеною процедурою», тобто тим самим судом.

Законодавець передбачив, що заочне рішення підлягає скасуванню судом першої інстанції, якщо судом буде установлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 288 ЦПК України).

Отже, ЦПК України установлює можливість перегляду ухваленого місцевим судом заочного рішення цим же судом без необхідності звернення до апеляційного суду за умови, що причини, які зумовили неприйняття відповідачем участі у розгляді справи, визнані судом поважними, а докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) навела наступні висновки: установлений ч. 2 ст. 284 ЦПК України строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення - один з інструментів забезпечення принципу правової визначеності.

Якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати ст. 127 ЦПК України, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, установлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Такий висновок сформований з урахуванням того, що у п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України вказано, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Водночас ЄСПЛ, висновки якого належить застосовувати судам вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграфи 53, 55, від 06 грудня 2007 року).

Такі вимоги можуть установлюватися до категорії прийнятності апеляційної скарги як в аспекті змісту і форми апеляційної скарги чи строків її подачі, так і через призму дотримання відповідачем процедури перегляду заочного рішення, яку законодавець визначив як передумову перегляду справи апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача.

З урахуванням того, що належне повідомлення відповідача про розгляд справи є однією з основних умов проведення її заочного розгляду, а також приймаючи до уваги положення статей 284, 287, 288 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду висновує, що право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку попереднього звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, у тому числі з урахуванням визначених процесуальним законом строків (постанова Великої Палати Верховного суду від 12 червня 2024 року справа № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24).

За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Отож, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Відповідно до ч. 2 ст. 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.ч. 3, 4 ст. 284 ЦПК України).

За нормами ЦПК України, що діяв на момент ухвалення заочного рішення, а саме відповідно до ст. 228 - заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Отож, законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.

Водночас, норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у ст. 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Окремо ЦПК України установлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.

Зміст ст.ст. 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у ст.ст. 126, 127 цього Кодексу.

Так, прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви (частина перша статті 286 ЦПК України). У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд згідно із частиною третьою статті 287 ЦПК України може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Тлумачення статей 286, 287 ЦПК України в сукупності із частиною першою статті 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі, коли відповідач не довів наявність поважних причин неявки в судове засідання та неподання відзиву, а також не подав доказів по суті справи, суд залишає заяву про перегляд заочного рішення без задоволення. Для застосування повноважень, передбачених у частині третій статті 287 ЦПК України, суд звертає увагу, по-перше, на подання доказів по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, викладені в заочному рішенні, та, по-друге, звертає увагу на існування і доведеність поважних причин, через які відповідач не зміг з`явитися на судове засідання, а також подати відзив, у зв`язку із чим і було ухвалене заочне рішення.

Це означає, що до підстав залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не відноситься питання оцінки причин пропуску строку на подання такої заяви.

Очевидно, що передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не мають відношення до вирішення питання щодо наслідків пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

На користь такого висновку свідчить і те, що як вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення (стаття 285 ЦПК України), так і строк звернення до суду з такою заявою (стаття 284 ЦПК України) наведені законодавцем перед врегулюванням ним дій суду після прийняття заяви про перегляд заочного рішення, які визначені у статті 286 ЦПК України та наступних статтях.

Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Тому правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

Водночас відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Суд приймає до уваги сформовані у практиці ЄСПЛ критерії, а саме: тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження з поважних причин; при цьому заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (справа «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії», пункт 109 ).

Усталеним у практиці ЄСПЛ є підхід щодо урахування таких обставин при оцінці поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийняті рішень про його поновлення: 1) складність справи, тобто обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі.

Отож, з урахуванням викладеного, суд установивши відсутність протягом більш ніж 9 років у ОСОБА_1 об`єктивних непереборних труднощів для подання заяви про перегляд заочного рішення в строки, визначені ч. 2 ст. 284 ЦПК України та відсутність безумовних підстав для поновлення строку на звернення до суду з такою заявою, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку та залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.

Також, варто роз`яснити, що залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску строків звернення, не обмежує доступ заявника до правосуддя в частині поновлення його батьківських прав, адже відповідно до ст. 169 СК України він має право на звернення до суду із відповідною позовною заявою, про що судом також було роз`яснено в заочному рішенні суду від 28 травня 2015 року.

Керуючись ст. ст. 120, 122, 123, 124, 126, 127, 260, 261, 280-287, 353 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Другакова Дениса Олеговича про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 травня 2015 року у справі № 517/500/15-ц - відмовити.

Заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Другакова Дениса Олеговича про перегляд заочного рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 травня 2015 року у справі № 517/500/15-ц - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали суду складено 23 квітня 2025 року.

Суддя