КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 373/2082/24

номер провадження: 22-ц/824/5272/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року у складі судді Свояка Д.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на період навчання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на період навчання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 19 червня 2005 року по 10 вересня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 вступив до Державного торговельно-економічного університету на денну форму навчання за контрактом та проживає в гуртожитку цього навчального закладу. На виконання умов договору про навчання, позивачкою ОСОБА_1 було сплачено 19 000 грн 00 коп. за перший семестр, а також 8 000 грн 00 коп. за 10 місяців проживання сина в гуртожитку. Тому відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивачки ОСОБА_1 частину зазначених витрат, а саме, 19 000 грн 00 коп. за навчання ОСОБА_2 за ІІ семестр та 4 000 грн 00 коп. за його проживання в гуртожитку.

З урахуванням наведеного, позивачі просили стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 23 000 грн 00 коп.

Рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 23 000 грн 00 коп., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі №61489ЦС17 та Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі №501/5060/15-ц. В іншій справі Касаційний цивільний суд Верховного Суду погодився стягнути додаткові витрати на навчання у приватному навчальному закладі дитини та вказав, що обрання навчального закладу здійснювалося обома батьками (постанова від 08 травня 2023 року у справі №756/9882/19), в яких серед іншого зазначено, що схильність дитини до певного спорту, а також до поглибленого навчання наук має враховуватися судами, як особлива обставина, що потребує розвитку, а відповідно і додаткових матеріальних витрат.

Вказують, що суд першої інстанції не урахував, що надані позивачкою докази підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили понесення нею додаткових витрат: наявність схильності дитини до вивчення іноземних мов та точних наук, які потребували поглибленого вивчення. Зазначає, що ОСОБА_2 має схильність до вивчення іноземної мови та математики, що підтверджують результати національного мультипредметного тесту 2024 року та результати вступу для здобуття ступеня бакалавра на основі повної загальної середньої освіти, спеціальність 121 Інженерія програмного забезпечення.

Також зазначають, що з урахуванням середнього конкурсного балу 146,615 ОСОБА_2 пройшов конкурс на вказану спеціальність в навчальному 2023-2024 році. Міністерством освіти України було встановлено прохідні бали на спеціальності, які не дали змоги багатьом дітям вступити навіть на контрактну форму навчання. Отримання сином такого результату підтверджує його схильність до науки та обдарованість в сфері математики та іноземних мов.

Вказують, що отримання дитиною вищої освіти та опанування професії, яка є конкурентною та високооплачуваною на ринку праці і є підтвердженням обдарованості дитини, тобто особливими обставинами. Оскільки дитина, яка отримує вищу освіту та здобуде спеціальність юриста, лікаря, фінансиста, айті професії має всі можливості отримати високооплачувану професію в порівнянні з людиною, яка вищої освіти не має. Якщо порівнювати оплату праці людини, яка не має вищої освіти, то мінімальна заробітна плата буде до 7 000 грн 00 коп. і мінімальна заробітна плата спеціаліста з вищою освітою буде від 15 000 грн 00 коп., а вже досвід і спеціалізація дасть можливість отримувати дохід в 70 000 грн 00 коп. на місяць і більше. І відповідно відчутна велика різниця отримувати аліменти від доньки чи сина, які мають вищу освіту та мають дохід в 70 000 грн 00 коп. чи того хто не має освіти та отримує мінімальну заробітну плату 7 000 грн 00 коп. Позивачка ОСОБА_1 вважає, що не є справедливим той факт, що мати чи батько, які оплачували та допомагали здобувати освіту, отримуватимуть такий дохід і підтримку, як і той із батьків, які участі в оплаті отримання освіти не брали та додаткові витрати не сплачували.

Вказує, що відповідач спілкується з сином та був обізнаний щодо вступу на навчання на контрактній формі та не заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Спиридонова К.С. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається те, що правовідносини, що склалися у справах, на які посилається позивачка, не є тотожними правовідносинам, що склалися між нею і відповідачем. У постанові Верховного Суду України у справі №6-1489цс17 зазначається, що «суди не з`ясували можливості участі батька у зазначених додаткових витратах, не встановили обставин, що можуть бути визнані істотними для вирішення спору про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину, зокрема стан здоров`я, матеріальне становище батьків, наявність у них інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо, та з урахуванням цих обставин, не визначили розміру додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі відповідно до статті 185 СК України». При цьому, справу №6-1489цс17 було направлено на повторний розгляд. Тобто, Верховним Судом не було зроблено правових висновків про те, що витрати на навчання у вищому навчальному закладі є додатковими витратами, а не витратами, які мають покриватися аліментами. Також судом не зроблено висновок про те, що навчання у вищому навчальному закладі є проявом особливих здібностей дитини. У справі №501/5060/15-ц судом розглядалося питання стягнення додаткових витрат на утримання дитини, а саме, на медичне обслуговування, придбання ліків, ортопедичних засобів та відвідування басейну. Питання оплати за навчання у вищому навчальному закладі в даній справі взагалі не розглядалось.

Зазначає, що до позовної заяви не було надано жодних доказів, які підтверджували б слова позивачки. Дані, про які вказує позивачка щодо конкурсного балу, не були заявлені у позовній заяві. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Позивачка наводить нові факти, про які не було зазначено в позовній заяві, хоча дані факти вже були їй відомі під час подання позову.

Вказує, що позивачка посилається на рішення у справі №756/9882/19, проте основним аргументом суду під час прийняття рішення у зазначеній справі став той факт, що батько не заперечував проти навчання доньки у платному приватному закладі спочатку та підписував документи на навчання доньки. У даному випадку позивачка приймала рішення про платне навчання самостійно, не порадившись з відповідачем і не питаючи його думки. Дитина, яка на думку позивачки, має виключні здібності, могла вступити на навчання на бюджет, однак позивачка зробила інший вибір.

З урахуванням наведеного, представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення,

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..

Оскільки в даній справі ціна позову становить 23 000 грн 00 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 19 червня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2018 року було розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 13 вересня 2007 року відділом РАЦС Березнівського районного управління юстиції Рівненської області.

З довідки №34/89 від 09 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 є студентом І курсу денної форми навчання факультету інформаційних технологій Державного торговельно-економічного університету. Термін закінчення навчання за навчальним планом здобувача вищої освіти освітнього ступеня «бакалавр» червень 2028 року.

Зазначене також підтверджується копіями договорів №ФІТ24-121-БД/102 від 09 серпня 2024 року про навчання у Державному торговельно-економічному університеті та №1219 д/6к-2024 від 13 серпня 2024 року про надання платної освітньої послуги щодо підготовки фахівця у Державному торговельно-економічному університеті.

Згідно з копією попереднього договору №2402-здб від 08 серпня 2024 року про надання освітньої послуги між закладами вищої освіти та фізичною особою на навчання ОСОБА_2 , плата за надання освітньої послуги за 2024-2025 навчальні роки становить 38 000 грн 00 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 за навчання сина сплатила 19 000 грн 00 коп., що підтверджується копією квитанції №210144491 від 08 серпня 2024 року та за гуртожиток - 8 000 грн 00 коп., що підтверджується копією квитанції №212175332.

Відповідачем надані копії довідок про доходи №0000-000002 від 02 жовтня 2024 року СТОВ «Деренківець», №УК00-000007 від 02 жовтня 2024 року ПОА «Україна» та №ПО01-000006 від 01 жовтня 2024 року Філія Поділля СТОВ «Деренківець», згідно з якими з нього утримуються аліменти.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі №336/1488/19 вказано, що до особливих обставин, зазначених у ст.185 СК України, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Аналогічний висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №569/6838/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №638/13860/16-ц, від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19.

Звертаючись з указаним позовом до суду, позивачка ОСОБА_1 вказувала, що у зв`язку із навчанням сина у Державному торговельно-економічному університеті нею сплачено кошти за перший курс навчання та проживання у гуртожитку.

З досліджених доказів та пояснень позивачів, наданих у судовому засіданні, не вбачається, що навчання ОСОБА_3 у вказаному вищому навчальну закладі відноситься до тих особливих обставин, які передбачають стягнення додаткових витрат із батька на утримання дитини. Також відсутні докази того, що питання навчання позивача у вищому навчальному закладі погоджувалося з відповідачем, як його батьком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно (ч.2 ст.185 СК України).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 квітня 2022 року у справі №761/27222/20, аналіз відповідних приписів Закону свідчить про те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Ці правила стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні.

Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, потрібно враховувати, якою мірою кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У разі, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Верховний Суд у своїх постановах від 01 квітня 2020 року у справі №521/16268/18, від 26 вересня 2018 року у справі №569/6838/15 дійшов таких висновків, що навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі просять стягнути з відповідача ОСОБА_3 додаткові витрати на дитину, які понесені позивачкою ОСОБА_1 у зв`язку з оплатою вартості навчання сина ОСОБА_2 у вищому навчальному закладі та за його проживання у гуртожитку.

Наявність таких обставин має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Однак позивачка ОСОБА_1 не навела особливих обставин, які б свідчили про необхідність стягнення з відповідача додаткових витрат, які викликані розвитком здібностей дитини, хворобою дитини тощо.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів, які суми вона отримує від відповідача в рахунок аліментів та не надано обґрунтування, що цих витрат недостатньо для покриття сплати вартості освітньої послуги за договором.

Також позивачкою не надано доказів того, що між нею та відповідачем ОСОБА_3 були узгоджені питання щодо навчання сина ОСОБА_2 на платній основі саме в Державному торговельно-економічному університеті, в якому останній навчається. За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач не повинен нести тягар додаткових витрат на дитину за це навчання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.

Така правова позиція міститься також у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 219/1766/18.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що ст.185 СК України відносить до додаткових витрат витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі є безпідставними.

Отже, враховуючи, що навчання сина ОСОБА_2 у Державному торговельно-економічному університеті для здобуття вищої освіти та проживання у гуртожитку не відноситься до особливих обставин, які визначені ст.185 СК України, що передбачають можливість стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, а також те, що позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів, що аліменти, які вона отримує на дитину, не покривають витрати на його навчання та проживання у гуртожитку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що надані позивачкою докази підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили понесення нею додаткових витрат: наявність схильності дитини до вивчення іноземних мов та точних наук, які потребували поглибленого вивчення, що дитина ОСОБА_2 має схильність до вивчення іноземної мови та математики, що підтверджують результати національного мультипредметного тесту 2024 року та результати вступу для здобуття ступеня бакалавра на основі повної загальної середньої освіти спеціальність 121 Інженерія програмного забезпечення, а також на те, що з урахуванням середнього конкурсного балу 146,615 син пройшов конкурс на вказану спеціальність в навчальному 2023-2024 році, Міністерством освіти України було встановлено прохідні бали на спеціальності, які не дали змоги багатьом дітям вступити навіть на контрактну форму навчання, відповідно, отримання її сином такого результату підтверджує його схильність до науки та обдарованість в сфері математики та іноземних мов, то колегія суддів не приймає їх до уваги з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що наведеними в апеляційній скарзі підставами позивачка ОСОБА_1 не обґрунтовувала позовні вимоги та, відповідно, вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції і рішення суду по них не ухвалювалося, а відтак у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для розгляду вказаних вище підстав апеляційної скарги відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України та встановленого у ч.1 ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Інші доводи та обставини, на які посилаються скаржники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 04 листопада 2024року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: