Справа № 459/1318/24
Провадження № 2/459/336/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Мельникович М. В.,

з участю секретаря судового засідання Горощук А. О.,

представника позивача за первісним позовом Семенюка А. В.,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представника відповідача за первісним позовом Бордюка М. Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом, поданим адвокатом Семенюком Андрієм Віталійовичем в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача Семенюк А. В., який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з первісним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого позову покликався на те, що 20.08.2020 сторони уклали шлюб, який рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.11.2023 було розірвано. Спільних дітей у сторін немає. Представник зазначає, що за час спільного проживання сторін 02.11.2021 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем. В даній квартирі подружжя проживало разом. Проте з січня 2023 року сторони разом не проживають. Позивачка була змушена виїхати у село Ванів до своїх батьків, доступу до спільної квартири остання не має. Також представник зазначив, що у добровільному порядку не досягнута домовленість щодо поділу спільного майна подружжя, відтак позивачка вважає, що їй належить 1/2 вказаної квартири у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Таким чином, в силу вимог ст. 61, 70 СК України просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 31.05.2024 було відкрито провадження у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

20.06.2024 відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , у якій він просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 покликався на те, що під час шлюбу була придбана спірна 3-ох кімнатна квартира в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажі від 02.11.2021, посвідченого приватним нотаріусом Зайцем В. М. Відповідно до умов даного договору позивач купив дану квартиру за 576 809 грн. Спірна квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем. ОСОБА_1 стверджує, що квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за його власні кошти. Зазначив, що частину грошових коштів отримав від продажу квартири по АДРЕСА_3 , належної йому на праві особистої приватної власності, частину - від продажу автомобіля марки «Форд транзит». Решту грошових коштів ним були позичені під розписку у ОСОБА_4 . Окрім цього, ОСОБА_1 звертає увагу, що 17.09.2021між подружжям був укладений письмовий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 визнає і погоджується на те, що придбана ОСОБА_1 нова квартира буде належати саме йому на праві особистої власності на підставі особисто укладеного ним договору купівлі-продажі квартири. Коваль Мирослава ознайомившись із договором підписала такий. Відповідач за первісним позовом стверджує, що жодних особистих коштів позивачки і навіть спільних з нею коштів в придбання спірної квартири не було вкладено. Всі кошти, за які було придбано спірну квартиру це є особисто його кошти. Таким чином, вважає позовну заяву безпідставною та необґрунтованою, оскільки вказане вище майно є його особистою приватною власністю.

20.06.2024 відповідач за первісним позовом подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 23.08.2024 було прийнято зустрічну позовну заяву, об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

12.09.2024 представник ОСОБА_3 адвокат Семенюк А. В. подав відзив на зустрічний позов, у якому просив відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити первісний позов. Свою позицію обґрунтовував тим, що письмовий договір від 17.09.2021, відповідно до умов якого спірна квартира визнається особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1 позивачкою не підписувався у 2021 році, а ймовірно був наданий їй відповідачем для підпису орієнтовно 16.01.2023. Підписання такого документу відповідач мотивував потребою надати такий договір як доказ у іншій судовій справі. Після підписання позивачка неодноразово просила відповідача надати їй примірник такого договору, однак її прохання було проігноровано. Ймовірно з тих же причин договір від 17.09.2021 не було посвідчено нотаріусом. Щодо доводів відповідача за первісним позовом про купівлю квартири за його особисті кошти, представник позивачки вважає, що такі спростовуються договором купівлі-продажу квартири від 26.10.2021 року, згідно з п. 6 якого належну ОСОБА_1 квартиру продано за 134 994.00 грн, що не становить навіть половини суми, за яку придбано спірну квартиру. Також представник позивачки заперечував твердження сторони відповідача, що грошові кошти від продажу транспортного засобу, який належав матері ОСОБА_1 , були вкладені у купівлю спірної квартири, оскільки право особистої власності відповідача на даний автомобіль не підтверджується жодними доказами. Серед іншого зазначив, що кошти за спірну квартиру вносились як відповідачем, так і позивачкою. Тому просив у зустрічному позові відмовити.

03.10.2024 відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 подав відповідь на відзив на зустрічний позов. Він зауважив, що вважає, що необхідності у нотаріальному посвідченні договору від 17.09.2021 немає. Також він зазначив, що належна йому квартира по АДРЕСА_3 була продана за 565 450 грн, що у еквіваленті становило 21 500 доларів США, що підтверджується попереднім договором купівлі-продажу, укладеним та підписаним між ним та представником агентства нерухомості «Твій вибір». Разом з цим, у договорі купівлі-продажі спірної квартири від 26.10.2021 зазначено, що згідно оцінки вартості квартири її вартість становить 134 994,00 грн. Тому, виходячи з такої оціночної вартості квартири, така сума була вказана у договорі. Окрім цього, ОСОБА_1 наголосив, що частину коштів, необхідних для придбання спірної квартири, він отримав під розписку від ОСОБА_4 . Згодом, грошові кошти від продажу транспортного засобу (який був зареєстрований на його матір, але фактично перебував у користуванні відповідача) були повернуті останнім ОСОБА_4 . Жодних коштів на придбання спірної квартири ні колишня дружина, ні її батьки не давали, а спірна кватира була придбана за його особисті кошти. Відтак, відповідач за первісним позовом просив відмовити у задоволенні первинного позову та задовольнити зустрічний позов.

23.10.2024 представник ОСОБА_3 адвокат Семенюк А. В. подав заперечення на відповідь на відзив. Він зазначив, що договір від 17.09.2021 був підписаний позивачкою у 2023 році, що підтверджується витягами з листування сторін у месенджері «Facebook», які долучені до матеріалів справи. Також представник вважає, що договір від 17.09.2021 не несе жодних правових наслідків для сторін, оскільки при спробі відчужити таке майно договір мав би бути посвідчений нотаріально та нотаріус мав би отримати згоду іншого з подружжя на таке відчуження у відповідності до п. 4.2, Глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Також представник зауважив, що даний договір не визнавався недійсним, оскільки про його існування позивачка дізналась лише із зустрічної позовної заяви. Як вбачається з листування між сторонами, позивачці навіть достеменно не був відомий зміст підписаного документу. 3 приводу вартості проданої відповідачем квартири зазначив, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна викликає сумнів у його достовірності, оскільки не містить дати його укладення. Крім того, у п. 6 договору купівлі-продажу спірної квартири вказано, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 134 994,00 грн, що є реальною вартістю відчужуваної квартири, та отримані продавцем від покупця до нотаріального посвідчення цього договору у порядку та відповідно до вимог чинного законодавства. Відтак, просив задовольнити первісний позов, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

07.11.2024 відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 подав письмові пояснення, в яких просив визнати витяги з листування у месенджері «Facebook», на які посилається сторона позивачки за первісним позовом неналежними та недопустимим доказами. Вказав, що в порушення вимог ЦПК України стороною позивачки вищевказані витяги не були засвідчені електронним цифровим підписом, а паперові копії не посвідчені в порядку передбаченому законодавством. Також відсутні посилання про наявність у сторони позивачки або іншої особи оригіналів таких витягів з листування. Також ОСОБА_1 повідомив, що у попередньому договорі купівлі-продажу спірної квартири вказана реальна вартість даної квартири, за яку дану квартиру було продано.

Ухвалою від 07.11.2024 підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що спірна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 була придбана у шлюбі. 20.08.2020 сторони уклали шлюб, який за рішенням суду від 20.11.2023 було розірвано. На час укладення шлюбу у ОСОБА_1 була власна 2-х кімнатна квартира, що знаходилася за адресою: АДРЕСА_4 дану 2-х кімнатну квартиру продав за суму понад 20000,00 доларів США (точна сума позивачці невідома), а 02.11.2021 сторони придбали квартиру, що по АДРЕСА_2 . Позивачка зауважила, що частину коштів подружжя мало у спільному бюджеті, 10000,00 доларів США позивачці подарували її батьки, а 5000,00 доларів США вона мала свої особисті грошові кошти. Письмових доказів, які б підтверджували наявність таких коштів у позивачки немає. Решта коштів були надані ОСОБА_1 . Квартира була придбана за 31000,00 доларів США. При купівлі спірної квартири згоду на укладення договору надавала позивачка, а договір підписував ОСОБА_1 . У даному договорі вказано, що квартира придбана за спільні кошти подружжя. Щодо договору, укладеного 17.09.2021 позивачка зазначила, що підписуючи даний договір їй не було відомо його умови. Відповідач, скориставшись довірою позивачки, попросив підписати даний документ без надання їй інформації щодо його змісту. Тому позивачка, не читаючи такий договір, підписала його. З умовами, вказаними у договорі від 17.09.2021, вона категорично не згідна. Також позивачка повідомила, що у користуванні відповідача був автомобіль, який зареєстрований на його матір. Згодом даний автомобіль матір відповідача продала, але за яку суму був такий проданий позивачці не відомо. Серед іншого позивачка зауважила, що у ході листування із відповідачем останній зазначав, що поверне грошові кошти, які були надані нею та її батьками для придбання спірної квартири. Проте, згодом усі повідомлення були видалені. Просила первинний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник позивачки за первісним позовом адвокат Семенюк А. В у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки вважає, що спірний квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 у судовому засіданні повідомив, що 02.11.2021 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться по АДРЕСА_5 . Даний договір був посвідчений нотаріально. США. Спірну квартиру відповідач придбав особисто для себе за суму, яка еквівалентна 31000,00 доларів США. ОСОБА_1 зауважив, що 26.10.2021 продав власну 2-х кімнатну квартиру, що за адресою: АДРЕСА_3 , яка йому належала ще до укладення шлюбу з позивачкою. Продаж даної квартири він здійсним за суму, яка еквівалентна 21500,00 доларів США. Виручені кошти від продажу вказаної 2-х кімнатної квартири він використав для придбання спірної квартири. Вказана обставина визнається первинним позивачем. Відтак, відповідач за первісним позовом вважає, що фактично 70% спірної квартири було придбано за його особисті кошти. Спірними залишаються 9500 доларів США. ОСОБА_1 заперечував факт надання первинним позивачем будь-яких коштів на придбання спірної квартири. Стверджував, що іншу частину грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США він 29.10.2021 взяв під розписку у ОСОБА_5 та які повернув останньому 10.12.2021. Відтак, просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Представник відповідача за первісним позовом також просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, оскільки вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_6 , бо вона була придбана за його особисті кошти.

У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_7 , яка являється мамою позивачки за первісним позовом. Остання суду повідомила, що у 2020 році її донька та ОСОБА_1 одружились. Відносини подружжя були поганими, оскільки ОСОБА_1 ставився до доньки агресивно та не поважав її. Подружжя спершу проживали на орендованій квартирі. Проте, згодом ОСОБА_8 продав власну 2-ох кімнатну квартиру по АДРЕСА_6 за 21500,00 доларів США. Для купівлі нової квартири сторонам не вистачало 10 000 доларів США. Тому свідок у якості подарунку для доньки надала 10000,00 доларів США. Грошові кошти передала безпосередньо ОСОБА_9 . Жодних договорів чи інших документів при цьому не укладалось, не підписувалося. В подальшому, подружжя придбало спірну квартиру по АДРЕСА_2 за 31000,00 доларів США. Зауважила, що для того, щоб продати дорожче квартиру по АДРЕСА_4 , належну ОСОБА_9 чоловік свідка та син допомагали робити ремонт. Серед іншого свідок повідомила, що безпосередньо при укладенні договору купівлі - продажі спірної квартири свідка не було, як все відбувалося їй не відомо.

Свідок ОСОБА_10 , батько позивачки за первісним позовом, суду повідомив, що 26.10.2021 надав дружині 10 000 доларів США для того, щоб подарувати доньці на особисті потреби. Дружина свідка (мати позивачки) мала передати дані кошти доньці. Проте, при передачі грошових коштів свідок не був присутній. Зазначив, що дані грошові кошти є його особистими та були відкладені із заробітної плати, отриманої від роботи на шахті. Разом з цим, свідок зауважив, що йому невідомо куди донька витратила дані кошти. Також свідок повідомив, що перед продажем квартири, належної ОСОБА_9 по АДРЕСА_4 , він разом із сином допомагали робити ремонт, щоб продати за вигіднішою ціною. Свідок вважає, що спірна квартира є спільною власністю сторін, оскільки була придбана під час шлюбу.

Також у судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_4 , який суду повідомив, що відповідач за первісним позовом являється його колегою по роботі. Він пояснив, що 29.10.2021 до нього звернувся ОСОБА_8 із проханням надати у позику 10000,00 доларів США для купівлі 3-ох кімнатної квартири, що по АДРЕСА_5 . Свідку ОСОБА_8 пояснив, що має намір продати власну 2-ох кімнатну квартиру, що по АДРЕСА_6 через конфлікти із сусідом, докласти гроші та придбати більшу квартиру. Тому свідок (під розписку) надав колезі грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США. 10.12.2021 ОСОБА_1 повідомив свідка, що продав автомобіль та повернув йому увесь борг. Зазначив, що розписок у свідка немає, оскільки після повернення боргу такі були викинуті. Свідку достеменно не відомо як розпорядився позиченими коштами ОСОБА_8 , інформація про купівлю квартири була отримана зі слів останнього.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків.

Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.11.2023 (а. с. 11-12).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 02.11.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 та посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Зайцем В. М., зареєстрованого в реєстрі за №2284, продавець ОСОБА_11 продала, а покупець ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 576 809 гривень, які повністю сплачено продавцю до підписання цього договору (а. с. 50-52).

Із заяви ОСОБА_3 від 02.11.2021 (справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Зайцем В. М.), зареєстрованої в реєстрі за № 2283 встановлено, що даною заявою вона надала свою згоду на купівлю квартири АДРЕСА_1 , за спільні грошові кошти подружжя, а також на укладення її чоловіком ОСОБА_1 договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, на умовах за його розсудом (а. с. 200).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта (інформаційна довідка №378387983 від 14.05.2024) встановлено, що квартира по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського районного територіального округу Львівської області 02.11.2021 та зареєстрованого в реєстрі за №2284 (а. с. 17-18).

Із зведеного акту вартості квартири від 28.05.2024 вбачається, що вартість квартири по АДРЕСА_2 становить 625 4584 гривень (а. с. 13-15).

Також судом установлено, що до придбання спірної квартири у власності ОСОБА_1 була квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала йому на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 05.08.2019 за зареєстрованим №2-901, що підтверджується витягом №176337717 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.08.2019 ( а. с. 61).

21.10.2021 у агентстві нерухомості «Твій вибір» між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_12 було укладено попередній договір про укладення купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до п. 4 даного договору ціна відчуження нерухомого майна, яка погоджена продавцем ОСОБА_12 і покупцем ОСОБА_1 становила 565 450 гривень (21 500 доларів США) (а. с. 55-56).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.10.2021, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 , посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Зайцем В. М. та зареєстрованого в реєстрі за №2236 ОСОБА_1 продав квартиру у АДРЕСА_3 за 134 994 гривень (а. с. 63-65).

Також у матеріалах справи міститься копія розписки від 29.10.2021, згідно з якою 29.10.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_4 надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США на необмежений термін (а. с. 222).

10.12.2021 грошові кошти були повернуті ОСОБА_1 , що підтверджується копією розписки від 10.12.2021 (а. с. 223).

Окрім цього, в матеріалах справи міститься договір від 17.09.2021, укладений між сторонами. Згідно з умовами даного договору сторони визнають, що на праві особистої власності ОСОБА_1 йому належить житлова квартира по АДРЕСА_3 , яка набута ним у власність до укладення шлюбу. Також в даному договорі вказано, що ОСОБА_3 визнає і погоджується на те, що в наступному придбана ОСОБА_1 нова квартира буде належати саме йому на праві особистої власності на підставі особисто укладеного ним договору купівлі-продажу квартири (а. с. 34).

Згідно із копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 05.07.2024, позивачка ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_14 та після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_15 » (а. с. 143).

Сторони не досягли згоди щодо поділу майна подружжя, тому позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами.

На підставі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20.08.2020 по 20.11.2023.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ВС від 12.06.2019 у справі №595/324/17 зазначено, що при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Аналогічна позиція наведена у постановах ВС від 05.09.2018 у справі №709/494/16-ц та від 20.05.2019 у справі №360/303/17-ц.

Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

КЦС ВС у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначив, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові ВС України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та у постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц викладена наступна правова позиція: «Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У п. 24 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" закріплено положення про те, що не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Так, судом встановлено, що з 20.08.2020 по 20.11.2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.11.2023 було розірвано.

За час шлюбу сторони придбали спірну 3-ох кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на ОСОБА_1 .

Позивачка за первісним позовом просить визнати дану квартиру спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 ідеальної частки даної квартири. Відповідач за первісним позовом вважає дану квартиру особистою приватною власністю, оскільки така придбана за його особисті кошти.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що до укладення шлюбу із позивачкою у власності ОСОБА_6 перебувала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала останньому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.08.2019 та зареєстрованого за №2-901, що підтверджується витягом №176337717 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.08.2019.

Дану 2-ох кімнатну квартиру ОСОБА_1 продав, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.10.2021, посвідченим приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Зайцем В. М. та зареєстрованим в реєстрі за №2236. Ціна продажу квартири в договорі вказана - 134 994 гривень. Проте, із пояснень сторін та показів свідків було встановлено, що дану квартиру відповідач за первісним позовом продав за 21500,00 доларів США. Даний факт не заперечується та визнається позивачкою.

Спірна 3-ох кімнатна квартира була придбана за 31000,00 доларів США.

З пояснень сторін та показів свідків було встановлено, що при придбанні спірної квартири були використані кошти в сумі 21500,00 доларів США, отримані від продажу 2-ох кімнатної квартири ОСОБА_6 .

Щодо решти коштів, то позивачка стверджує, що їй такі кошти подарували її батьки, а також вона мала власні заощадження, а відповідач стверджує, що взяв гроші у позику та використав їх на придбання квартири.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.

Судом було встановлено, що кошти в сумі 21500,00 гривень це особисті кошти відповідача за первісним позовом ОСОБА_6 , оскільки такі кошти отримані ним від продажу 2-ох кімнатної квартири, яка належала йому до укладення шлюбу.

Решта коштів в сумі 9500,00 доларів США, використаних на придбання спірної квартири, суд вважає спільними коштами подружжя.

Суд вважає, що в процесі розгляду справи не було доведено «поза розумним сумнівом» того, що саме кошти, отримані відповідачкою в дарунок від батьків чи кошти, отримані відповідачем у позику, були спрямовані на придбання спірної квартири.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що сторонами не доведено обставини, необхідні для спростування презумпції спільності права власності подружжя на кошти, використані на придбання квартири в сумі 9500,00 доларів США,

Суд критично оцінює письмовий договір від 17 вересня 2021, відповідного до умов якого ОСОБА_3 визнає і погоджується на те, що в наступному придбана ОСОБА_1 нова квартира буде належати саме йому на праві особистої власності на підставі особисто укладеного ним договору купівлі-продажі квартири, оскільки у ході розгляду справи не доведено, що підписуючи даний договір позивачка була ознайомлена із змістом такого. Також суд звертає увагу, що навіть наявність такого договору не спростовує презумпції спільності права власності подружжя.

Таким чином, суд вважає, що спірна квартира була придбана частково за особисті кошти відповідача ОСОБА_6 в сумі 21500,00 доларів США та частково за спільні кошти подружжя в сумі 9500,00 доларів США.

Відповідно до ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України справі № 6-1447цс17 від 8 листопада 2017 року зазначено, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відтак, при визначенні часток у спільній власності подружжя, суд враховує те, що спірна квартира була придбана в період перебування їх у шлюбі за спільні кошти сторін в сумі 9500,00 доларів США та за особисті кошти відповідача ОСОБА_1 у розмірі 21500,00 доларів США.

Отже, виходячи із наведеного, відповідачу на праві спільної сумісної власності слід відвести 85/100 об`єкту нерухомості, а позивачці 15/100, виходячи з наступного розрахунку: 21500,00 доларів США 70% від вартості квартири, 9500,00 доларів США 30 % від вартості квартири. 30% підлягає поділу між подружжям у рівних частках, тобто по 15% кожному.

Таким чином, частка ОСОБА_6 складає 85/100 (70/100 + 15/100), а ОСОБА_2 15/100 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи встановлені обставини справи та наведене правове регулювання відносин, що виникли між сторонами, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, оскільки спірна квартира хоча була придбана колишнім подружжям саме під час шлюбу, проте фактичний внесок кожної зі сторін для купівлі спірної квартири був різним.

Підстав для задоволення зустрічного позову суд не вбачає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує те, що ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки первісні позовні вимоги задоволено частково, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, із відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом слід стягнути судовий збір в розмірі 469,26 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 46 9111,30 гривень (задоволені позовні вимоги у розмірі 15%) / 312 742 гривень (розмір заявлених позовних вимог) х 3128,43 гривень (сума сплаченого судового збору).

Керуючись ст. ст. 2, 141, 206, 259, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Первісний позов, поданий адвокатом Семенюком Андрієм Віталійовичем в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 15/100 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 85/100 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 469 (чотириста шістдесят дев`ять) гривень 26 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний рішення складено 23.04.2025.

Відомості про сторін:

Позивачка: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 );

Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_8 ).

Суддя: М. В. Мельникович