Справа № 951/901/24
Провадження №2/951/61/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року селище Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Лавренюк О.М.,

за участю секретаря судового засідання Горохівської Ю.О.,

представника позивача адвоката Скрипник Д.О. (в режимі відеоконференції),

представника відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області - Поважної Г.В. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Скрипник Дар`ю Олександрівну звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 06.02.2024 у справі №605/592/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Однак постановою Тернопільського апеляційного суду від 14.03.2024 апеляційну скаргу захисника задоволено, постанову Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 06.02.2024 скасовано та провадження у справі закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Представник позивача вказує, що незаконними діями працівників поліції позивачу завдано майнової шкоди у розмірі 16000,00 грн. Зазначена шкода обґрунтована тим, що внаслідок складення відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, на підставі якого суд першої інстанції притягнув його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП, позивач змушений був звертатися за правовою допомогою до адвоката для подальшого звернення до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на постанову суду першої інстанції. З огляду на що, позивачем укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №/1 від 07.02.2024 із адвокатом Задорожньою В.О., витрати за яким склали 16000,00 грн. Покликаючись на вимоги частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункт 4 статті 3 Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) представник позивача стверджує, що ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню шкода у вигляді суми, сплаченої ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Також в обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що внаслідок дій працівників поліції щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, яка виразилась у тому, що позивач протягом трьох місяців змушений був звертатися за отриманням правничої допомоги та витрачати на це свої кошти. Крім того, внаслідок розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, порушився звичний ритм життя позивача, в останнього була постійна нервова напруга, яка призвела до того, що він мав пригнічений стан, став знервованим.

При цьому представник позивача у позовній заяві покликається на статті 1166, 1167 ЦК України, які передбачають загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, а також норми статті 1176 ЦК України, якою визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Серед іншого, вказує, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Звертає увагу, що відповідно до статей 2, 4 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

З огляду на вказане представник позивача резюмує, що здійснення провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП, яке в подальшому закрите судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали провадження (складали протокол про адміністративне правопорушення, отримували пояснення тощо) та є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, яку позивачем оцінено у розмірі 30000,00 грн.

В обґрунтування своєї позиції представник позивача покликається також на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 09.06.2021 у справі №726/837/20, від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц, від 29.09.2021 у справі №166/1222/20, у яких Верховний Суд, серед іншого, виснував, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Ураховуючи викладене, просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 16000,00 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої діями патрульних поліцейських внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та 30000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Ухвалою судді від 13.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання на 04.02.2025.

22.01.2025 представником відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області - Поважною Г.В. подано відзив на позовну заяву, за змістом якого Головне управління Національної поліції в Тернопільській області позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з наступних підстав.

У відзиві вказано, що позивач на обґрунтування підстави для стягнення моральної шкоди посилається на постанову Тернопільського апеляційного суду від 14.03.2024 у справі №605/592/23, якою провадження у справі відносно нього за частиною першою статті 130 КУпАП закрито за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. З приводу цього представник відповідача зазначає, що 26.12.2023 працівниками поліції відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП. Постановою Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 06.02.2024 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення. 14.03.2024 постановою Тернопільського апеляційного суду постанову Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 06.02.2024 скасовано, а провадження у справі відносно позивача закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Так, при розгляді Тернопільським апеляційним судом матеріалів справи про адміністративне правопорушення суд скасував рішення суду першої інстанції через дослідження відеозапису із нагрудної камери поліцейського, з якого встановив, що працівники поліції під час спілкування з водієм транспортного засобу ОСОБА_1 запропонували останньому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, не повідомивши водієві жодної з ознак сп`яніння, як підстави для проведення такого огляду відповідно до пункту 3 Інструкції № 1452/735 від 09.11.2015.

Водночас представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області у відзиві звернула увагу, що під час розгляду адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП, судом не встановлено жодного факту протиправної чи незаконної дії чи бездіяльності зі сторони поліцейського стосовно позивача. Так, у матеріалах справи відсутні докази щодо передачі судом відповідних матеріалів до органів ДБР, прокуратури чи інших компетентних органів для проведення подальшого розслідування по факту неправомірних дій працівників поліції. З наведеного випливає, що зі сторони працівників поліції відсутні будь-які протиправні дії.

Також вказала, що виходячи зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , не видається можливим встановити ані шкоду, яку йому було завдано, ані протиправну поведінку працівників поліції, ані зв`язок між шкодою і діями, та навіть наявність вини поліцейських. Зокрема, позивачем не надано належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, при цьому складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, однак постановою суду провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито. Поряд з цим сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Крім того, на переконання представника відповідача, позивачем в обґрунтування спричинення моральної шкоди, яка підлягає доведенню на загальних підставах, визначених статтями 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не надано жодних належних та достатніх доказів.

У відзиві Головного управління Національної поліції в Тернопільській області звернуто увагу, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167-1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Разом з тим позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву також вказано, що сам по собі факт скасування рішенням суду протоколу поліцейського, не може бути самостійною підставою автоматичного виникнення в особи права на отримання морального відшкодування, якщо при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, у даному випадку 26.12.2023, поліцейським, як носієм державної влади, при тлумаченні закону, оцінюванні фактів або доказів, не було допущено випадків злого умислу (malice) або грубої недбалості (gross negligence); іншими словами ненавмисні помилки (unintentional failings), допущені під час здійснення повноважними особами їхніх функцій виключають відповідальність за заподіяння шкоди.

На підставі наведеного, просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити (а.с. 86-90).

28.01.2025 представником відповідача Державної казначейської служби України Вуїв С.В. подано відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні.

Обґрунтовуючи відзив, представник відповідача зазначає, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у цій справі, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувала, а є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету за рішенням суду.

Також наголосила, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності.

З огляду на викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с. 95-98).

Ухвалою суду від 04.02.2025 задоволено клопотання відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та зупинено провадження у справі на підставі пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №335/6977/22.

Ухвалою суду від 20.02.2025 поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 13.03.2025.

Ухвалою суду від 13.03.2025 у задоволенні клопотання відповідача Департаменту патрульної поліції про заміну первісного відповідача належним відповідачем - відмовлено. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.04.2025.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився.

Представник позивача адвокат Скрипник Д.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Серед іншого, зазначила, що Тернопільський апеляційний суд при перегляді постанови Підгаєцького районного суду від 06.02.2024 встановив, що працівниками поліції недотримано порядку проведення огляду водія ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, який регламентовано статтею 266 КУпАП, Інструкцією №1452/735 від 09.11.2015, що слугувало підставою для закриття провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення, що свідчить про протиправність дій працівників поліції при оформленні матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Таким чином, неправомірні дії працівників поліції щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , подальший розгляд справи про адміністративне правопорушення у суді першої та апеляційної інстанції, зумовили емоційну напругу, пригнічений стан та знервованість у позивача, внаслідок чого йому було завдано моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн, а також майнову шкоду у розмірі 16000,00 грн, які були сплачені позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

У судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області - Поважна Г.В. проти позовних вимог заперечила з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі. Зокрема, зазначила, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, не встановлено невідповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам статті 256 КУпАП чи протиправності дій інспекторів поліції вимогам закону при складанні матеріалів справи про адміністративне правопорушення, які б порушували права позивача. Вказала на відсутність доказів на підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди.

Також наголосила на недоцільності застосування до спірних правовідносин норм Закону № 266/94-ВР, оскільки в даному випадку працівник поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування.

Представники відповідачів Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явилися з невідомих для суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 26.12.2023 відносно ОСОБА_1 інспектором СПД №2 (м. Підгайці) ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області складено протокол про адміністративне правопорушення серія ААБ №162344 за частиною першою статті 130 КУпАП.

За змістом вказаного протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 26.12.2023 близько 09:13 год в м. Підгайці по вул. Мазепи Підгаєцької ОТГ Тернопільського району керував транспортним засобом Volkswagen Passat B5, номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі відмовився. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена частиною першою статті 130 КУпАП.

Матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП було направлено на розгляд до Підгаєцького районного суду Тернопільської області.

Постановою Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 06.02.2024 у справі №605/592/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 до державного бюджету 536,80 грн судового збору (а.с. 34-36).

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 14.03.2024 у справі №605/592/23 апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, адвоката Задорожньої В.О. задоволено, постанову Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 06.02.2024 скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП (а.с. 18-24).

Постанова Тернопільського апеляційного суду у справі №605/592/23 набрала законної сили 14.03.2024.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

В обґрунтування вимог позовної заяви представник позивача покликалася, зокрема, на положення статті 1176 ЦК України та пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, відповідно до яких підставою для відшкодування майнової і моральної шкоди позивачу є факт закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу адміністративного правопорушення, що свідчить про незаконні дії посадових осіб, які здійснювали провадження відносно ОСОБА_1 , чим було завдано майнової та моральної шкоди, яка відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб органів державної влади.

З цього приводу слід звернути увагу на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22, які відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Так, у пункті 102 згаданої постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Велика Палата Верховного Суду висновуючи вищевикладене врахувала таке.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.07.2015 № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

У підсумку Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена відповідною статтею КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.

З огляду на викладене, стаття 1176 ЦК України та відповідні приписи Закону № 266/94-ВР не підлягають застосуванню судом при розгляді цієї справи.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд враховує таке.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Верховний Суд у постанові від 22.06.2023 у справі № 752/5417/19 виснував, що протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі №335/6977/22, аналізуючи питання чи є факт складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування моральної шкоди особі, стосовно якої складено протокол, зробила наступні висновки.

На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно містять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за статтею 130 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (стаття 221 КУпАП).

Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 760/9462/16).

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

У постанові Тернопільського апеляційного суду від 14.03.2024 у справі №905/562/23, на яку посилається позивач як на підставу для відшкодування йому шкоди, суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі відносно ОСОБА_1 ,вказав на відсутність належним чином зафіксованих доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП.

Також апеляційний суд прийшов до переконання про недотримання працівниками поліції порядку проведення огляду водія ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння.

Як вбачається зі змісту постанови Тернопільського апеляційного суду від 14.03.2024 у справі №905/562/23, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення апеляційний суд, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні достатні докази, які б беззаперечно свідчили про вчинення ОСОБА_1 дій, вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення, який розглядався судом першої інстанції, дійшов висновку про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, та закриття провадження по справі відносно нього на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП.

З аналізу вказаної постанови суду апеляційної інстанції слідує, що відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі, що не доводить очевидної протиправності дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення. У постанові також відсутні посилання на те, що складений відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення, не відповідав вимогам закону, зокрема, статті 256 КУпАП, як і не встановлено вчинення будь-яких протиправних дій стосовно позивача - свобода пересування позивача не обмежувалася, будь-які спецзасоби не застосовувались, позивач не був затриманий в адміністративному порядку.

Таким чином, Тернопільським апеляційним судом не встановлено очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або інших протиправних дій працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Отже, провадження у справі відносно позивача за частиною першою статті 130 КУпАП було закрито апеляційним судом у зв`язку із недостатністю в матеріалах справи доказів, а не через встановлення очевидної невідповідністю протоколу вимогам закону або внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Відтак доводи представника позивача у судовому засіданні щодо протиправності дій працівників поліції при складенні протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача не знайшли підтвердження при розгляді вказаної справи та спростовані дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами.

З огляду на викладене, ураховуючи, що встановлення протиправності у діях працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди, закриття справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, у контексті документально підтверджених обставин даної цивільної справи, не може бути підставою для задоволення вимог заявленого позову про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

У той же час наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

При цьому доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що йому завдана моральна шкода, яка виразилась у тому, що він майже протягом трьох місяців був вимушений звертатися за отриманням правничої допомоги та витрачати на це свої кошти, також було порушено звичний ритм його життя протягом розгляду справи відносно нього, у нього була постійна нервова напруга, яка призвела до того, що позивач мав пригнічений стан, став знервованим, у нього послабився імунітет.

Однак суд звертає увагу, що посилаючись на завдання моральної шкоди, позивач не наводить доказів, які б підтверджували його втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ.

Суд не виключає можливі переживання позивача з приводу зазначених ним обставин, проте його посилання, зокрема, на негативні емоції, моральні страждання не підтвердженні жодними належними і допустимими доказами, як і доводи щодо порушення звичного ритму життя та наявності постійної нервової напруги, тобто відсутні докази як наведених погіршень, змін та страждань, так і причинного зв`язку.

Також, позивач обґрунтовує завдання йому моральної шкоди складенням відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, який в подальшому закрито судом через відсутність складу адміністративного правопорушення що є підставою для відшкодування шкоди.

Проте у випадку подальшого закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу адміністративного правопорушення, сам лише факт складення протоколу патрульними поліцейськими не може оцінюватись як преюдиційний факт заподіяння моральної шкоди і як наявність причинно-наслідкового зв`язку бути підставою для відшкодування шкоди.

Слід звернути увагу, що провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито в судовому порядку, тим самим державою було відновлено порушене право позивача. Як вказує ЄСПЛ, визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду (див. п. 46 рішення ЄСПЛ від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України».

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди як зазначено у висновках Верховного Суду, сформульованих у постанові від 20.01.2021 в справі № 197/1330/14-ц.

Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 у справі № 918/203/18 та від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.

З огляду на вищевикладене, на переконання суду, всупереч вимогам статей 76-81 ЦПК України, позивачем та його представником не доведено неправомірності у діях працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача, не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту спричинення моральної шкоди, сильних душевних страждань чи інших втрат немайнового характеру, не обґрунтовано доказами розміру заподіяної шкоди та не доведено як самого факту завдання моральної шкоди, настання відповідних негативних наслідків, так і причинного зв`язку між протиправними діями поліцейських та наслідками у вигляді заподіяння моральної шкоди.

Відтак відсутні підстави для відшкодування позивачу 30000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачу майнової шкоди у розмірі 16000,00 грн, які були сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, пов`язаної з апеляційним оскарженням постанови про притягнення до адміністративної відповідальності у справі №605/592/23, то суд зазначає таке.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказує, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, йому спричинено майнову шкоду, яка полягає у понесених витратах на правничу допомогу під час розгляду справи №605/592/23, які підтверджуються укладеним між ним та адвокатом Задорожньою В.О. договором про надання правової (правничої) допомоги №/1 від 07.02.2024, копіями квитанцій від 07.02.2024 на суму 4000,00 грн, від 12.02.2024 на суму 9000,00 грн, від 14.03.2024 на суму 3000,00 грн про оплату послуг за надання правової допомоги.

Відтак позивач просив стягнути із Державного бюджету України вказану майнову шкоду з підстав, передбачених спеціальними нормами, що регулюють правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а саме статтею 1176 ЦК України та статтею 3 Закону №266/94-ВР, відповідно до якої відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Позивач вважав, що понесені ним витрати у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у сумі 16000,00 грн за обставин скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі за частиною першою статті 130 КУпАП на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, відносяться до витрат, які підлягають відшкодуванню саме у передбачених статтею 3 Закону №266/94-ВР випадках.

Однак, як вже було вказано вище, у постанові від 22.01.2025 у справі №335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Таким чином, не підлягає відшкодуванню позивачу майнова шкода у розмірі 16000,00 грн, які були сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, оскільки відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин статті 1176 ЦК України та положень Закону №266/94-ВР, на які покликається представник позивача, обґрунтовуючи позов в частині стягнення майнової шкоди саме за спеціальними підставами відповідальності.

Крім того, суд звертає увагу, що статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Так, процесуальним законодавством визначено, що витрати на правничу допомогу є складовою судових витрат. Тобто процесуальні витрати, понесені до судового провадження, не є збитками, які можуть бути стягнуті шляхом подачі цивільного позову. Такі витрати відшкодовуються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

При цьому, суд звертає увагу на те, що процесуальні витрати, понесені у іншому судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Такі витрати розподіляються виключно за правилами відповідного судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 у справі №925/1196/18, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами.

Отже, процесуальні витрати, понесені позивачем під час розгляду справи №605/592/23, не є шкодою, яка може бути відшкодована в порядку статті 22 ЦК України, оскільки не є об`єктивним наслідком неправомірної поведінки завдавача шкоди.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність підстав для відшкодування позивачу як моральної, так і майнової шкоди (у вигляді понесених витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення), позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 до відповідачів Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 17.04.2018 в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12.09.2018 у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20.03.2019 у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15.05.2019 у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29.05.2019 у справі № 554/10303/17-ц, від 20.11.2019 № 201/12877/16 (пункт 46), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19.05.2020 у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07.07.2020 у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та від 13.10.2020 у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Відповідно до положень частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц зауважила, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 33); від 26.08.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26); від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункт 22); від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Повертаючись до обставин цієї справи, слід звернути увагу, що протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №162344від 26.12.2023 відносно ОСОБА_1 , складений інспектором СПД №2 (м. Підгайці) ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області.

Суд зазначає, що СПД №2 (м. Підгайці) ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області є структурним підрозділом ГУНП в Тернопільській області. Отже, інспектор, яким складено протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача за частиною першою статті 130 КУпАП, перебуває у трудових відносинах з ГУНП в Тернопільській області.

Департамент патрульної поліції, який визначений відповідачем у справі, діє на правах самостійної юридичної особи. Як встановлено в ході розгляду справи, поліцейські та працівники Департаменту патрульної поліції ніяких дій стосовно позивача не вчиняли та не мають жодного відношення до складеного відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №162344 від 26.12.2023.

Відтак Департамент патрульної поліції не є належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданоїнезаконним притягненням до адміністративної відповідальності, з огляду на що у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції слід відмовити.

Також суд вважає обґрунтованими твердження представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що Державна казначейська служба України не є неналежним відповідачем у справі з огляду на таке.

Як вже було зазначено судом, у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

При цьому участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц; від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17; від 11.11.2020 у справі № 9901/845/18; від 09.12.2020 у справі № 9901/613/18).

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16).

У свою чергу, Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальність за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність державних органів чи їх посадових осіб.

З урахування встановлених обставин справи та підстав позову, суд констатує, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у цій справі, що є самостійною підставою для відмови в позові до нього.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, ураховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, місцезнаходження: 03048, вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, місцезнаходження: 46001, вул. Валова, 11, м. Тернопіль, .

Відповідач: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01601, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, .

Повне рішення суду складено та підписано 23 квітня 2025 року.

Головуючий суддя О.М. Лавренюк