Номер провадження: 22-ц/813/2419/25
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білгород-Дністровський відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Боярського О.О. 08 грудня 2023 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із вказаною заявою, у якій просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є батьками заявника ОСОБА_1 , на території України до 24 серпня 1991 року, а саме у період з грудня 1978 року по лютий 1982 року.

Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Кутаїсі, Грузинської РСР, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , про що в книзі реєстрації актів про народження 30 жовтня 1985 року зроблено відповідний актовий запис №1534.

Батько заявника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кутаїсі, Грузинської РСР.

Мати заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася в м. Кутаїсі, Грузинської РСР.

Заявник вказував, що наприкінці 1978 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приїхали до України та проживали там до лютого 1982 року.

Як стало відомо ОСОБА_1 від його батьків, до моменту повернення їх в м. Кутаїсі, Грузинської РСР, вони проживали в с. Шабо Білгород-Дністровського району, та винаймали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною копією договору оренди. На той час батьки не були одружені, працювали на території України та проживали там до лютого 1982 року, після чого повернулися в м. Кутаїсі, Грузинської РСР, з метою зареєструвати шлюб та зіграти весілля.

Заявник вказував, що метою встановлення даного факту є для набуття громадянства України за територіальним походженням.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, було задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є батьками заявника ОСОБА_1 , на території України у період з грудня 1978 року по лютий 1982 року.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що жодний із долучених ОСОБА_1 документів не підтверджує факт проживання його батьків на території України станом саме на 24 серпня 1991 року, як того вимагають положення закону.

Крім того, заявник не звертався із відповідною заявою до органів Державної міграційної служби України про набуття громадянства України у визначеному законом порядку. Також апелянт вважає, що у справі наявний спір про право, тому суд першої інстанції порушив вимоги ч. 6 ст. 294 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 01 квітня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Кутаїсі, Грузинської РСР, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , про що в книзі реєстрації актів про народження 30 жовтня 1985 року зроблено відповідний актовий запис №1534.

Батько заявника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кутаїсі, Грузинської РСР.

Мати заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася в м. Кутаїсі, Грузинської РСР.

Заявник вказував, що наприкінці 1978 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приїхали до України та проживали там до лютого 1982 року.

Як вбачається з наданого позивачем договору оренди житлового будинку, укладеного 03.12.1978 року в с. Шабо між ОСОБА_4 , з одного боку, та з ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 з другого боку, остання передала в оренду житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , терміном на 4 роки.

Крім того, з долучених до матеріалів справи письмових пояснень гр. ОСОБА_5 вбачається, що їй відомо про те, що з 1978 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приїхали до України та проживали там до лютого 1982 року. Вони винаймали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав її сусідці ОСОБА_4 . Вказана пара спілкувалася із сусідами та особисто із ОСОБА_5 . Після того, як ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поїхали з України, вони підтримували спілкування із власницею будинку, у якому вони проживали ОСОБА_4 , листувалися, вітали один одного із святами, також підтримували дружні стосунки із самою ОСОБА_5 .

Як зазначав заявник, встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є його батьками, на території України до 24 серпня 1991 року позасудовим шляхом неможливо, а даний факт для ОСОБА_1 має юридичне значення та необхідний для набуття громадянства України за територіальним походженням.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у п. 1 ч. 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-XII «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у ч. 20 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі ч. 20 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі №125/1472/19, від 27 лютого 2023 року у справі №517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі №523/7192/19.

Відповідно до підпунктів «а», «б» п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у п.п. «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (п.п. «в» п. 8 Порядку).

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог про постійне проживання її батьків на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) не надано жодного належного доказу. І навпаки, наявними у матеріалах справи доказами і показаннями свідка підтверджується той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 24 серпня 1991 року на території України не проживали.

Що стосується вимоги заяви про встановлення факту постійного проживання на території України батьків заявника - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з грудня 1978 року по лютий 1982 року, то колегія суддів зазначає, що, як вже вказувалось вище, для оформлення належності до громадянства України юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-XII «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Більш того, колегія суддів критично сприймає доводи заяви ОСОБА_1 про сам факт проживання його батьків на території України, оскільки у заявлений останнім період проживання - 1978 рік, його матері, ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилося лише 16 років, а батьку, ІНФОРМАЦІЯ_1 , - 17 років, тобто, вказані особи були неповнолітніми, що ставить під обґрунтований сумнів їх самостійний переїзд у іншу країну, а також можливість орендування ними власного житла.

Таким чином, встановлення факту проживання батьків заявника на території України протягом іншого періоду - з грудня 1978 року по лютий 1982 року не має правового значення для вирішення даної справи, а відтак, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення вказаного факту має бути відмовлено.

Доводи апеляційної скарги представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що між сторонами виник спір про право, є необгрунтованими, оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України було отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, і відповідно, спір про право відсутній. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі №521/21665/18, від 27 лютого 2023 року у справі №517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі №521/15127/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не звертався до органів Державної міграційної служби України із заявою про набуття громадянства України, є безпідставними огляду на мету, для якої заявнику необхідно було встановлення факту, що має юридичне значення.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2023 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білгород-Дністровський відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 18 квітня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе