ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року м. Чернівці Справа № 727/3206/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Сарган Ю.В.,

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Відділ з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Хованця Андрія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року, постановлену під головуванням судді Літвінової О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження на нерухоме майно та скасування запису про іпотеку (а.с.1-4).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 в порядку окремого провадження.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду сторона заявника оскаржила таку в апеляційному порядку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відсутність правонаступника банку-кредитора унеможливлює вирішення питання в порядку позовного провадження, оскільки відсутній відповідач, що вказує на можливість вирішення справи в порядку окремого провадження.

Крім того, апеляційна скарга мотивована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував висновок Верховного Суду у постанові від 13 червня 2024 року у справі №333/8899/21. На думку заявника, за правовим висновком, викладеним у цій постанові, встановлення фактів, що має юридичне значення, зокрема факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку має здійснюватися за Провадження №22-ц/822/390/25

правилами ЦПК України в порядку окремого провадження згідно зі статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань й заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення і мати безспірний характер.

З наявної заяви вбачається спір про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження, оскільки спір виник з приводу нерухомого майна, що відповідно до положень ч.4 ст.315 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Із заяви вбачається, що 08 червня 2007 року було укладено іпотечний договір між ОСОБА_1 та ВАТ «ТАС Інвестбанк», предметом іпотеки була квартира по АДРЕСА_1 .

У 2007 році ВАТ «ТАС Інвестбанк» змінив назву на АКБ «ТАС-Коммерцбанк», з грудня 2007 року на ЗАТ «Сведбанк Інвест», а у 2009 році на ПАТ «Сведбанк».

Надалі, ПАТ «Сведбанк» у 2013 році вийшло з ринку фінансових послуг України, правонаступником став ПАТ «Омега Банк».

З відкритих джерел вбачається, що на виконання вимог статті 34 розділу VII ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) було прийнято рішення від 02.03.2015 року №52 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ОМЕГА БАНК», строком на три місяці з 03.03.2015 року до 02.06.2015 року (продовжено до 03.07.2015 року включно) та призначено уповноважену особу Фонду для її здійснення. Згідно зі статтею 39 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фондом було затверджено план врегулювання неплатоспроможного банку ПАТ «ОМЕГА БАНК», який передбачає спосіб його виведення з ринку шляхом створення та продажу інвестору перехідного банку з передачею йому активів та зобов`язань неплатоспроможного ПАТ «ОМЕГА БАНК» з його подальшою ліквідацією. Тож, розглянувши відповідну пропозицію Фонду, Правління Національного банку України прийняло постанову від 06.07.2015 року №437 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію неплатоспроможного ПАТ «ОМЕГА БАНК».

Крім того, статус юридичної особи ПАТ «Омега Банк» припинено 20.11.2019 року.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд розглядає справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначено у частині першій статті 315 ЦПК України.

Однак перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у вказаній процесуально-правовій нормі, не є вичерпним.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вимоги до змісту рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, викладено у частині першій статті 319 ЦПК України.

Так, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Також цією правовою нормою передбачено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Тобто, для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі №295/7291/20 зроблено такий висновок: «у справі, що переглядається ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання іпотеки припиненою, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося у зв`язку з припиненням без правонаступників юридичної особи - позикодавця, а тому є припиненою й іпотека.

Тлумачення частини першої статті 8 ЦК України свідчить: законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо; умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин.

Касаційний суд зауважує, що можуть існувати випадки, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Касаційний суд констатує, що в ЦК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Подібною нормою є абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, то фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України). Тому Касаційний Суд підкреслює, що коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.

За таких обставин та з урахуванням наявних підстав вважати іпотеку припиненою, касаційний суд вважає за можливе встановити факт припинення іпотеки та скасувати запис про заборону відчуження на іпотечне майно та про іпотеку, які внесені на підставі договору іпотеки від 26 грудня 2006 року. Касаційний суд акцентує увагу, що ця постанова Верховного Суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування заборони відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку.

Касаційний суд акцентує увагу, що рішення суду за заявою іпотекодавця про встановлення факту припинення іпотеки, коли «відсутня» особа - іпотекодержатель, яка має відповідати за позовом (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації без правонаступників), є підставою для скасування заборони відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно».

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі №333/8899/21 та від 25 вересня 2024 року у справі №569/4330/24.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» («Де Жуфре де ла Прадель проти Франції») від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Отже, відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції не звернув уваги на зазначене вище, а тому його висновок про відмову в відкритті провадження у справі є необґрунтованим та передчасним.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3)невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк