Справа № 489/1076/25
Номер провадження 2/489/1419/25
РІШЕННЯ

Іменем України

18 квітня 2025 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 (далі відповідач 1), ОСОБА_3 (далі-відповідач 2), третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про надання дозволу на укладення договору

встановив

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про надання дозволу на укладення договору. В обгрунтування своїх позовних вимог вказав, що позивач є власником 33/100 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 . В січні 2025 року він мав бажання укласти договір купівлі-продажу своєї частки, однак укладення договору не відбулося, адже за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована неповнолітня дитина. Нотаріусом йому було роз`яснено, що для укладення такого договору йому потрібно отримати згоду від Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району ММР про надання дозволу громадянам на укладення договору купівлі-продажу житла. Позивач звернувся до Служби у справах дітей, де отримав роз`яснення із зазначенням, що згідно інформації про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні від 20.01.2025 право користування будинком АДРЕСА_2 має малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Особисто, жоден із законних представників малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не приходив до служби у справах дітей адміністрації Інгульського району щодо отримання консультації та не надавав заяв та документів для підготовки дозволу на відчуження житла за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить дитині на праві користування. Отже Службою у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради було відмовлено позивачу у видачі рішення виконкому Миколаївської міської ради про надання дозволу на укладання договору купівлі-продажу житла. Із зазначеного вище слідує, що позивач позбавлений права розпорядження власним майном.

З цих підстав просив суд Надати ОСОБА_1 дозвіл на укладення договору купівлі-продажу 33/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

04.04.2025 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, просив суд надати ОСОБА_1 дозвіл на укладення договору дарування 33/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 20.02.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав від 22.04.2024 ОСОБА_1 належить на праві власності 33/100 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації, сформованої за допомогою додатку "Реєстр нерухомості" від 15.02.2025 власником 17/100 є ОСОБА_5 .

Відповідно до листа Служби у справах дітей Адміністрації Інгульського району ММР від 03.02.2025 згідно інформації про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні від 20.01.2025 право користування будинком АДРЕСА_2 має малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою від 20.01.2025 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 9 осіб, зокрема, неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини першої статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Частиною другою, третьою статті 18 цього Закону передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, за змістом цих норм закону, а також статей 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства", статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Аналіз наведених правових норм вказує на те, що батьки, а також державні органи, вирішуючи питання, що стосуються прав та обов`язків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобов`язані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно при вирішенні таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів.

При цьому законодавець чітко визначає, що лише батьки, які є законними представниками малолітніх дітей, мають право на звернення до органів опіки та піклування для отримання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти. Іншого порядку отримання такого дозволу чи надання дозволу на відчуження нерухомого майна без відповідного дозволу органу опіки та піклування чинним законодавством не передбачено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не є батьком неповнолітньому ОСОБА_4 , не є його опікуном, а тому на нього не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України та згода органу опіки і піклування на відчуження належної позивачу частки будинку не потребується.

Положення Закону Україну "Про охорону дитинства", Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" також не передбачають заборону на укладання договорів співвласнику житлового приміщення, який не є батьком дітей і діти не перебувають на його утриманні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_4 має право лише на проживання у спірному будинку, а тому його житлові права відчуженням належної позивачу частки будинку не можуть бути порушені.

До аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд у своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі 1612/2343/12 (провадження N 61-6301св18).

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Стаття 16 ЦК України містить перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Разом із тим, такого способу захисту, як надання дозволу на відчуження частки нерухомого майна без дозволу органу опіки та піклування, чинним законодавством України не передбачено. При цьому позивач не довів належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами порушення своїх прав відповідачем та необхідність їх захисту. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі N 641/7974/18 (провадження N 61-15826 св 19).

Враховуючи вищевказані обставини справи, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 105, 110-114 СК України, ст. ст. 141,263-265 ЦПК України, суд

вирішив

В задоволенні позову відмовити.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, адреса: 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення (підписання) або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18.04.2025.

Суддя В. В. Кокорєв