Справа № 545/5186/24
Провадження № 2/545/344/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2025 р. м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області у складі

головуючого судді Зуб Т.О.,

за участі: секретаря судового засідання Пінчук З.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача- адвоката Гарківець Л.В.,

представника третьої особи- Сомик Д.М.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Служба у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області 24.09.2024 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 . Від вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до Витягу з реєстру Щербанівської територіальної громади, малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою відповідача: АДРЕСА_1 . Але, з моменту свого народження до цього часу фактичним місцем його проживання є адреса: АДРЕСА_2 . За даною адресою до розлучення батьків, а саме до липня 2024 року дитина мешкала разом з позивачем, відповідачем та молодшим братом ОСОБА_4 . Через непорозуміння та різні погляди на життя між позивачем та відповідачем було прийняте рішення про розлучення та відповідач пішла з молодшою дитиною жити до своїх батьків, а ОСОБА_3 залишився жити з батьком. 04.09.2024 року Полтавським міським центром соціальних служб було оглянуте помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , складений Акт оцінки потреб сім`ї та Висновок потреб сім`ї. Згідно акту про фактичне місце проживання встановлено, що малолітній ОСОБА_3 з липня 2024 мешкає разом зі своїм батьком (позивачем по справі) за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до Висновку Полтавського міського центру соціальних служб дитина має всі необхідні умови для проживання а також одяг та їжу, яку забезпечує батько дитини. Також позивач займається фізичним та духовним вихованням дитини. За 5 місяців проживання дитини з батьком ОСОБА_5 має гарні показники по навчанню та дисципліні, про що свідчать довідки з навчального закладу та спортивної школи в якій займається. Враховуючи всі обставини, на даний час позивач здатен виховувати дитину відповідально в любові та повазі, а також приділяти час на духовний та моральний розвиток дитини.

Враховуючи вищенаведене, просить визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді від 09.12.2024 року відкрито провадження у справі та призначене підготовче судове зсідання.

31.01.2025 року від сторони відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки між ними відсутній спір щодо місця проживання дитини. Син проживає з батьком, і вона цього не заперечує. А після досягнення 14 років дитина сама матиме право визначитися з ким із батьків бажатиме проживати.

Ухвалою суду від 17.02.2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представника позивача- адвокат Гарківець Л.В., позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позовні вимоги з викладених підстав.

Представник третьої особи- ОСОБА_6 позоні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Васильєва Л.М. 09.04.2025 року на електронну адресу суду надіслала письмові пояснення, у яких зазначила, що малолітній ОСОБА_3 досяг 14 років, а тому має право самостійно обирати місце проживання, та просить суд розглянути справу за її відсутності.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно зі статтею 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради № 297 від 10.12.2024 року визначено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 (а.с. 60). Згідно висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого Рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради № 42 від 11.03.2025 року, доцільно визначити місце проживання дитини разом з батьком (а.с. 54-85).

Згідно зі статтею 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями частини 2 статті 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже досяг 14 років, може сам визначати своє місце проживання з батьком чи матір`ю.

Суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, за відсутності належних і достатніх для цього підстав, оскільки це відповідає волі самої дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 28.01.2021 у справі № 753/6498/15-ц.

Норми сімейного законодавства не передбачають окремих підстав визначення проживання дитини з одним з батьків, у зв`язку з самостійним вихованням дитини цим з батьків без участі другого з батьків. Зазначені позовні вимоги не становлять жодного захисту прав батька (що звернувся до суду) чи неповнолітньої (яка і так проживає з батьком, перешкод в цьому немає), тобто не є належними способами захисту прав, а самі права позивача не порушені.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 12, 81, 89, 133, 140, 141, 247, 263, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Служба у справах дітей Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 23.04.2025 року.

Суддя: Т. О. Зуб