Номер провадження: 22-ц/813/2273/25
Справа № 947/1214/23
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна", на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2024 року, ухвалену у складі судді Гниличенка М.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

09.01.2023 до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, якою просить стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 56499 грн.60 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 2481 грн.00 коп., посилаючись на те, що 17.08.2019 о 13 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Набережна в с. Коблево, Миколаївської обл., не врахувала дорожню обстановку, не обрала безпечного інтервалу, в результаті чого скоїла зіткнення з автомобілем «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_2 .. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власники матеріальних збитків.

Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» було відшкодовано ОСОБА_2 67569,92 грн., що дорівнює вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується платіжним дорученням № 14684 від 05.09.2019 року.

ПрАТ «Арсенал Страхування» було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема транспортного засобу «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 .

До ПрАТ «Арсенал Страхування» звернувся позивач ПАТ «Страхова компанія «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу.

За результатами проведеного розслідування, на підставі наявних документів ПрАТ «Арсенал Страхування» було здійснено виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 57764,37 грн., що позивачем не заперечується, та в силу ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Згідно страхового полісу АО/3692244 ОСОБА_1 страхове відшкодування матеріальних збитків за майнову шкоду становить 100000 грн., однак ПрАТ «Арсенал Страхування» згідно страхового випадку здійснив на користь ПАТ «Страхова компанія «Країна» виплату в розмірі 57764,37 грн, проте його страховий поліс повністю покриває витрати на ремонт автомобіля потерпілої.

Позивач ПАТ «Страхова компанія «Країна» звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , як винуватиці дорожньо-транспортної пригоди, та просить стягнути залишок не сплаченого ПрАТ «Арсенал Страхування» страхового відшкодування, що становить 9805,55 грн. (67569,92 грн. 57764,37 грн. = 9805,55 грн.).

Проте, судом встановлено, що є розбіжності у вступної та резолютивної частинах позову щодо стягнення розміру залишку страхового відшкодування, однак відповідно платіжним дорученням та здійсненого розрахунку вбачається, що дійсний залишок страхового відшкодування становить 9805,55 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що з гідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні.

Суд першої інстанції зазначає, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Така правова позиція міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц.

У відповідності до п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки третьою особою сплачено на користь позивача 57764,37грн., у разі незгоди з зазначеною сумою, позивачу слід звертатись саме до страховика відповідача, з метою стягнення повної вартості відновлювального ремонту автомобіля потерпілої.

Фактично ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, оскільки страховик ПрАТ «Арсенал Страхування» неправомірно застосував розрахунок коефіцієнту зносу, адже за вимогами ст.29 Закону, у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.

Оскільки сума відновлювального ремонту є меншою за розмір страхової суми, у відповідача відсутнє зобов`язання перед позивачем, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги позивача.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом було порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи.

Апелянт вказує на те, що розрахунку страхового відшкодування ПрАт « СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ»» було застосовано коефіцієнт фізичного зносу, внаслідок чого було розраховано та виплачено страхове відшкодування з урахування приписів стаття 29 Закону № 1961-IV, розміри виплаченого страхового відшкодування були надані позивачем разом з позовною заявою.

В апеляційній скарзі зазначається, що різниця між фактичним розміром шкоди страховим відшкодуванням становить: 9 805,55 грн., яке повинен відшкодувати відповідач, в дану суму входить різницю між вартістю відновлювального ремонту (визначена на підставі ст. 22 та 1192 Цивільного кодексу України на підставі рахунку СТО) та матеріальним збитком (визначеним на підставі стаття 29 Закону № 1961-IV з урахування того. що на момент настання ДТП транспортний мав сліди відновлювального ремонту).

Оскільки Страхова компанія відповідача відшкодовує вартість відновлювального ремонту з урахування зносу (29 Закону №1961-IV), а відповідач відшкодовує витрати які не покриває Страхова компанія на підставі ст. 22 та 1194 ЦК України (реальні збитки за мінусом страхового відшкодування виплаченого на підставі договору обов`язково страхування)

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції застосував до позивача концепцію «негативного доказування» - нібито Позивач (потерпіла особа) повинен довести правомірність розміру страхового відшкодування Страхової компанії винуватця, але водночас відповідач в порушенні принципу змагальності сторін не довів неправомірність часткового відшкодування шкоди для спростування наданих доказів стороною позивача, проте суд не взяв до уваги вказану позицію, проте протилежна підтверджена жодним доказом.

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 9805,55 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, 18.04.2019 року між АТ «СК «Країна» та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № ТП/40547. Предметом даного договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 . У відповідності до умов вказаного договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

17.08.2019 року о 13 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Набережна в с.Коблево, Миколаївської обл., не врахувала дорожню обстановку, не обрала безпечного інтервалу, в результаті чого скоїла зіткнення з автомобілем «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_2 .. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власники матеріальних збитків. про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 14.11.2019 року визнано ОСОБА_1 винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України та накладено на ОСОБА_1 штраф у розмірі 340 гривень та судовий збір у розмірі 384,20 гривень..(а.с.11) Вказана постанова набрала законної сили 26.11.2019 року.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Частиною першою статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961 -IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі якщо деліктні відносини поєднані з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961 -IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 -IV).

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 26.01.2022року по справі № 204/5403/18 (провадження № 61-14777св21) та постанові від 26.01.2022 року по справі № 465/674/19 (провадження № 61-12514св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «...Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14- 176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018року у справі №760/15471/І5-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні».

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 641/10491/15-ц (провадження № 61-12709св21).

Статтею 5 Закону України «Про страхування», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим.

Добровільне страхування-це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин (ст. 6 Закону України «Про страхування»).

Судом першої інстанції було встановлено, що 18.04.2019 року між АТ «СК «Країна» та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № ТП/40547. Предметом даного договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 . У відповідності до умов вказаного договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

Із матеріалів справи вбачається, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» було відшкодовано ОСОБА_2 67569,92 грн., що дорівнює вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується платіжним дорученням № 14684 від 05.09.2019 року (а.с.24).

ПрАТ «Арсенал Страхування» було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема транспортного засобу «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 .

До ПрАТ «Арсенал Страхування» звернувся позивач ПАТ «Страхова компанія «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу.

За результатами проведеного розслідування, на підставі наявних документів ПрАТ «Арсенал Страхування» було здійснено виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 57764,37 грн., що позивачем не заперечується, та в силу ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Згідно страхового полісу АО/3692244 ОСОБА_1 страхове відшкодування матеріальних збитків за майнову шкоду становить 100000 грн., однак ПрАТ «Арсенал Страхування» згідно страхового випадку здійснив на користь ПАТ «Страхова компанія «Країна» виплату в розмірі 57764,37 грн, проте його страховий поліс повністю покриває витрати на ремонт автомобіля потерпілої.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Судом встановлено, що відповідно до полісу страхування цивільно-правової відповідальності АО/3692244, страхова сума становить 100000 грн., вартість відновлюваного ремонту автомобіля потерпілої становить 67569,92 грн. грн., що підтверджується належними та допустимими доказами, тобто вартість ремонту є меншою, за страхову суму.

Суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Така правова позиція міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

У цій справі третя особа як страховик відповідача (завдавача шкоди) не набула право регресу до останнього. Таке право третя особа могла би набути, відшкодувавши потерпілій завдану їй шкоду, а також за наявності умов, визначених статтею 38 вказаного Закону.

Вимога позивача (страховика потерпілої сторони) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Судом першої інстанції правильно визначено правову природу права вимоги позивача, застосувавши до спірних правовідносин положення ст. 37 Закону України «Про страхування» та ст. 933 ЦК України, які регулюють суброгацію.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача збитків у розмірі 9805,55 грн, позивач в обґрунтування зазначив, що АТ «СК «Країна» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 67 569,92 грн.

Цивільно правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (номер страхового полісу АО3696244)

ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 57 774,37 грн. Тому позивач вважає, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача складає 9805,55 грн.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним законом та регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 із змінами та доповненнями, збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля при встановлення вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обов`язковим.

Позивачем в позовній заяві не викладені обставини стосовно різниці між здійсненою АТ «СК «Країна» виплатою страхового відшкодування та сумою сплаченого ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» страхового відшкодування.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що при розрахунку страхового відшкодування ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» застосовано коефіцієнт фізичного зносу, внаслідок чого розраховано та виплачено страхове відшкодування з урахуванням приписів статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте, в матеріалах справи відсутній розрахунок страхового відшкодування із застосуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу Mercedes-Benz державний номерний знак НОМЕР_2 .

Позивач, посилаючись на Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів не зазначає значення коефіцієнту фізичного зносу, яке повинно враховуватися під час визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу Mercedes-Benz, та формулу розрахунку.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

Водночас у разі, якщо придбання послуг з ремонту, заміщення, відтворення застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати страхового відшкодування повинен здійснюватися без урахування сум податку на додану вартість.

Втім, чинне законодавство не містить відповідних положень щодо необхідності урахування фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу у правовідносинах, що виникли між страхувальником та страховиком відповідно до договорів добровільного страхування майна.

Відповідно до пункту 7. 38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників транспортного засобу, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових транспортних засобів виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових транспортних засобів.

У даній справі, належний потерпілій особі транспортний засіб «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до матеріалів справи випущено у 2017 році, тобто на момент ДТП 18.04.2019 року, пройшло 2 роки.

Отже, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги в частині застосування коефіцієнту фізичного зносу та зазначає, що у наведеному випадку значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, з огляду на що призначення експертизи з метою з`ясування розміру шкоди з урахуванням фізичного зносу не мало правового значення для вирішення справи. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі №755/518/19 від 02 червня 2021 року.

Колегія судів звертає увагу, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Така правова позиція міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц.

У відповідності до п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки третьою особою сплачено на користь позивача 57764,37грн., у разі незгоди з зазначеною сумою, позивачу слід звертатись саме до страховика відповідача, з метою стягнення повної вартості відновлювального ремонту автомобіля потерпілої.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що фактично ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, оскільки страховик ПрАТ «Арсенал Страхування» неправомірно застосував розрахунок коефіцієнту зносу, адже за вимогами ст.29 Закону, у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.

На підставі вищезазначеного суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що оскільки страхова компанія відповідача відшкодовує вартість відновлювального ремонту з урахування зносу (29 Закону №1961-IV), то відповідач повинен відшкодовувати витрати які не покриває страхова компанія на підставі ст. 22 та 1194 ЦК України (реальні збитки за мінусом страхового відшкодування виплаченого на підставі договору обов`язково страхування)

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна"- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова