ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року

справа № 615/602/24

провадження № 22-ц/818/1047/25

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участі секретаря судового засідання Волобуєв О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна», ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2024 року у складі судді Левченка А.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року до суду звернуся ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 1 625 354 грн 27 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.07.2016 року близько 22:50 год ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем Богдан-211140, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по а/д М-03 Київ-Харків-Довжанський, а саме по вул. Харківській в м. Валки Харківської області в напрямку м. Харків, на перехресті вул. Харківської, 1 Травня та пр-т Григорія Сковороди скоїв ДТП, в результаті якої пасажир скутера Honda SH ОСОБА_1 зазнав тілесні ушкодження у виді закритої важкої черепно-мозкової травми, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які потребували та до теперішнього часу потребують довготривалого лікування, що у свою чергу спричинило і спричиняє йому матеріальні та моральні збитки.

06.05.2021 року стосовно ОСОБА_2 до Валківського райнного суду Харківської області було скеровано обвинувальний акт за ч. 2 ст. 286 КК України.

Під час судового провадження в червні 2021 року в суді першої інстанції ОСОБА_1 , було заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_2 майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У ході судового розгляду позивач остаточно з`ясував, що цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ СК Провідна.

Надалі ОСОБА_1 звернувся з заявою від 09.02.2022 року до ПрАТ СК Провідна про виплату страхового відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілої особи внаслідок ДТП за участю транспортного засобу автомобіля Богдан-211140, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 із наданням копій всіх наявних документів щодо матеріальних витрат. Проте позивач отримав відмову у виплаті страхового відшкодування від 23.02.2022 року №17-12/1018 згідно вимог ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування протягом трьох років з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, якщо шкода заподіяна здоров`ю та життю потерпілого.

Вироком Валківського районного суду Харківської області від 30.11.2023 року по справі № 615/588/21 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. За змістом описової частині вироку, цивільний позов потерпілого було залишено без розгляду, що не позбавляє його можливості звернутися з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Після ухвалення вироку суду та набрання ним законної сили, адвокатом позивача повторно було направлено звернення до ПрАТ СК Провідна про виплату страхового відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілої особи внаслідок ДТП із долученням всіх наявних документів щодо спричиненої шкоди та додатково вироку суду.

Однак, на вказане звернення було отримано повторну відмову від 13.03.2024 року №17-12/387. У відповіді на звернення зазначено, що за вказаним фактом вже прийнято рішення про відмову та немає підстав для його перегляду.

Позивач стверджує, що внаслідок дій ОСОБА_2 позивачу на теперішній час спричинено матеріальну шкоду, яка складається із витрат на лікування потерпілого та шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, на загальну суму 245 354 грн 27 коп. При цьому, з урахуванням того, що відповідальність ОСОБА_2 була застрахована з лімітом 200 000,00 грн, то із завданої шкоди 200 000,00 грн підлягають стягненню на користь позивача солідарно з ОСОБА_2 та страхової компанії, а сума, яка перевищує ліміт, а саме 45 354 грн 27 коп, підлягає стягненню на користь позивача безпосередьно з ОСОБА_2 .

Крім матеріальної шкоди ОСОБА_2 була завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, яку позивач оцінює у 1 500 000,00 грн, з яких ОСОБА_2 добровільно відшкодував 120 000,00 грн до ухвалення вироку суду з метою звільнення від кримінальної покарання з іспитовим строком.

Таким чином, всього внаслідок дій ОСОБА_2 позивачу на теперішній час спричинено моральну шкоду на загальну суму 1 500 000,00 грн, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 користь позивача, за вирахуванням коштів, які він добровільно сплатив, тобто всього підлягає стягненню 1 380 000,00 грн.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач звернувся до ПрАТ СКПровідна з заявою про виплату страхового відшкодування лише 09 лютого 2022 року, тобто з пропуском визначеного положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» трирічного строку для такого звернення, оскільки спірна ДТП сталася 16 липня 2016 року. Отже, обґрунтованим є висновок страховика про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Що стосується заявлених позовних вимог до ОСОБА_4 , то шкода матеріального і морального характеру, завдана кримінальним правопорушенням, була відшкодована ОСОБА_2 в добровільному порядку.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом зроблено помилковий висновок про добровільне відшкодування ОСОБА_4 завданої позивачу матеріальної та моральної шкоди, оскільки надана суду розписка про відсутність у позивача матеріальних претензій до винної особи свідчить лише про те, що такі претензії були відсутні на час її складання. Тому ця розписка не є належним доказом у справі. Також суд дійшов незаконного висновку про пропуск позивачем встановленого законом строку звернення до страховика винної особи. Він був позбавлений вчасно звернутися з відповідною заявою, оскільки не мав вироку суду про притягнення страхувальника до кримінальної відповідальності за вчинення ДТП. Зазначене свідчить про наявність у його діях добросовісності та є підставою для розгляду та задоволення його заяви про виплату страхового відшкодування відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та сталій судовій практиці. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Вимоги вказаної статті розповсюджуються на випадки відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненою внаслідок ДТП.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Провідна» зазначає, що апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суд правильно встановив обставини у справі та ухвалив рішення що відповідає вимогам закону. Доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, вирком Валківського районного суду Харківської області від 30.11.2023 року по справі № 615/588/21 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4-х років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. В силу ст. 75 КК України від відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_2 в частині основного покарання звільнено з випробуванням строком на 2 роки.

Під час ухвалення вироку судом було встановлено, що 16.07.2016 року близько 22:50 год. ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем Богдан-211140, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по а/д М-03 Київ-Харків-Довжанський, а саме по вул. Харківській в м. Валки Харківської області в напрямку м. Харків, на перехресті вул. Харківської, 1 Травня та пр-т Григорія Сковороди не врахував дорожню обстановку, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, чим грубо порушив вимоги п.10.1,16.13 ПДР України.

В результаті ДТП пасажирам скутера Honda SH завдано тілесні ушкодження, а саме: ОСОБА_5 закриті переломи кісток правих стегна та гомілки, які відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості; ОСОБА_1 закрита важка черепно-мозкова травма, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

В описовій частині вироку суд зазначив, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 залишено без розгляду, що не позбавляє його можливості звернутися з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Позивач зазначив, що поніс матеріальні збитки на лікувальні засоби та відновлення здоров`я та санаторне лікування на загальну суму 232 093, 69 грн, з яких: титанова пластина та титанові імпланти 18 300, 00 грн, лікувальні засоби 200 018, 69 грн, санаторне лікування 12 240, 00, медичні послуги 1 535, 00 грн, про що подав до суду копії медичної документації, фіскальних чеків та платіжних документів.

Крім цього, позивач зазначив, що поніс шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності, а саме, відповідно до виписок з медичної документації ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями 132 дні, а саме: з 16.07.2016 по 09.08.2016 25 днів, з 12.09.2016 по 05.10.2016 24 дні, з 05.04.2017 по 18.04.2017 14 днів, з 22.09.2017 по 04.10.2017 13 днів, з 16.04.2018 по 25.04.2018 10 днів, з 08.10.2018 по 18.10.2018 11 днів, з 08.07.2019 по 19.07.2019 12 днів, з 06.12.2019 по 18.12.2019 13 днів, з 04.10.2023 по 13.10.2023 10 днів. Розмір шкоди розрахований позивачем виходячи з розмірів мінімальної заробітної плати з 2016 по 2023 роки та визначений на загальну суму 13 260 грн. 58 коп.

З матеріалів справи вбачається, що цивільна відповідальність власника наземного транспортного засобу ОСОБА_2 на дату ДТП 16.07.2016 року була застрахована у ПрАТ СКПровідна, згідно страхового поліса № АЕ/5892610 від 01.03.2016 року.

09.02.2022 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СКПровідна з заявою про здійснення страхового відшкодування за шкоду спричинену здоров`ю в результаті ДТП від 16.07.2016 року.

Листом від 23.02.2022 року № 17-12/1018 ПрАТ СКПровідна, із посиланням на ст. 37.1.4 Закону, повідомила позивача про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, оскільки заява про виплату подана 09.02.2022 року, тобто більш, ніж через три роки від дати скоєння ДТП.

12.03.2024 року до ПрАТ СКПровідна з аналогічною заявою звернулась адвокат Вітер А.І. в інтересах ОСОБА_1 , на що ПрАТ СКПровідна надано аналогічну відповідь листом від 13.03.2024 року № 17-12/387.

В матеріалах цивільної справи наявний оригінал розписки від 30.11.2023 року, зміст якої полягає в наступному: Дана розписка дана мною, ОСОБА_1 , в тому, що я отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) грн. Претензій морального та матеріального характеру від отриманих тілесних ушкоджень, внаслідок ДТП, яке мало місце 16.07.2016 року в місті Валки, Харківської області, не маю (т. 1 а.с. 202).

Судова колегія вважає, що суд повно та всебічно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно з ч.1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частинами 1 та 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ч.3 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Згідно з пунктом 1 статті 35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95 цс 20, зазначено, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з огляду на принцип добросовісності визначає, якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104 гс 18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406 цс 19) дійшла правового висновку про те, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу положень спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 цього Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судова колегія погоджується з висновками суду про доведеність факту відшкодування відповідачем завданої позивачу в результаті ДТП матеріальної та моральної шкоди в позасудовому порядку, що підтверджується власноруч складеною ОСОБА_1 розпискою від 30.11.2023 ( т. 1 а.с. 202 ).

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (висловила безпосередньо або своєю поведінкою , що відмовляється від нього, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 ( провадження № 61-10017св22).

Оскільки позивач погодився з запропонованим відповідачем розміром відшкодування завданої йому останнім в результаті ДТП матеріальної та моральної шкоди, судова колегія вважає що наступне пред`явлення до нього вимог у більшому ніж визначено у розписці позивача від 30.11.2023 розмірі є неможливим, оскільки суперечить його попередній поведінці.

Судова колегія також погоджується з висновками суду про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення страхового відшкодування, у зв`язку із пропуском строку для такого звернення, оскільки позивачем не надано належних доказів вжиття ним у розумний строк заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика.

Оскільки ДТП сталась 16.07.2016, а з заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 звернувся лише 09.02.2022, тобто після спливу трьох років, страховик правильно відмовив йому у виплаті.

Посилання апелянта на відсутність підстав для застосування у спірних правовідносинах строку позовної давності вищезазначених висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно достатті 141 ЦПК УкраїнитаЗакону України « Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П. Пилипчук