ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 752/2246/22

провадження № 61-15842св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Національна академія наук України, Київська міська прокуратура в особі держави в інтересах Національної академії наук України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Мазура Ю. Ю. від 21 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Сушко Л. П.,

Головачова Я. В., Олійник В. І., від 29 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національної академії наук України (далі - НАН України) про визнання права власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що 04 березня 1993 року Московською районною державною адміністрацією м. Києва видано свідоцтво про реєстрацію державної форми власності готельного комплексу (далі - ГК) «ІНФОРМАЦІЯ_1» Академії наук України, засновником якого є Управління справами Академії наук України.

03 березня 1994 року збори трудового колективу «ІНФОРМАЦІЯ_1» надали згоду йому, як директору комплексу, на оренду майна комплексу, до якого входить готель та ресторан, загальною площею 6 620,7 кв. м.

23 березня 1994 року між Академією наук України в особі управляючого справами Академії наук України Цемка В. П., як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, був укладений договір оренди, відповідно до якого орендодавець передав позивачу у тимчасове користування готельний комплекс (далі - ГК) «ІНФОРМАЦІЯ_1». 23 квітня 1994 року за актом прийому-передачі орендодавець передав, а орендар прийняв майно в оренду. Балансова вартість майна станом

на 01 березня 1994 року становила 1 107 986 000 крб.

У 1994 році ОСОБА_1 здійснив викуп орендованого майна відповідно до діючої на той час редакції статті 28 Закону України «Про оренду майна державних підприємств та організацій», яка передбачала таку можливість для орендаря.

З метою викупу орендованого майна, 28 листопада 1994 року позивач уклав з повним товариством «Позикове товариство «Скарбниця» договір позики та надав письмову вказівку суму позики у розмірі 1 120 000 000 крб перерахувати до

ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» НАН України, що й було зроблено.

29 листопада 1994 року за його заявою на адресу бухгалтерії ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» надано вказівку про перерахування суми позики за зобов`язанням орендаря за договором оренди до Президіуму НАН України.

Позивач вважає, що придбав зазначений комплекс, а тому просив визнати за ним право власності на нежитловий будинок готель « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ресторан готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований в приміщенні готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 6 620,7 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що орендоване майно є власністю держави в особі НАН України і ці факти підтверджуються рішеннями судів, які набрали законної сили, зокрема у справах № 910/774/18, № 22-7480/2011, № 2-952/2004, а тому відсутні підстави для задоволення позову позивача про визнання за ним права власності на спірне майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

28 листопада 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

1) застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) судом належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій не було визначено статус орендованого майна станом на 23 березня 1994 року, не враховано, що орендоване майно було побудовано відповідачем у 1970 році та до 1999 року не мало статусу державного, отже позивач у передбаченому законом порядку набув право власності на спірний комплекс, сплативши за нього повну вартість. Відповідачу було достеменно відомо, що майно було викуплено позивачем, отримано від нього кошти та не повернуто їх позивачу.

Відзиви на касаційну скаргу

У лютому 2025 року від НАН України та Київської міської прокуратури надійшли відзиви на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що позивач ще у 1995 році добровільно передав всі свої права як фізична особа за договором оренди

від 23 березня 1994 року ПП «ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1», а тому втратив будь-які права щодо спірного майна. Крім того, у справах № 910/774/18, № 2-952/2004 судами встановлені обставини щодо належності спірного майна до державної власності. У справі № 22-7480/2011 судами встановлено недотримання порядку відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній власності. Отже, спірне майно було та залишається у державній власності, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у позові. Також відповідач і прокурор звертають увагу на те, що відповідно до вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2002 року у справі № 1-92/02 ОСОБА_1 заперечував ту обставину, що він викупив майно ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1», мотивуючи це тим, що приватизація готельного комплексу не проводилась, він не мав на меті привласнити спірне майно, а лише взяти в оренду.

Таким чином, твердження позивача про те, що ним викуплено спірне майно не відповідає дійсним обставинам та спростовується матеріалами справи.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 10 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Розпорядженням Ради Міністрів Української РСР від 30 червня 1967 року дозволено Академії наук Української РСР спорудження у місті Києві /ІНФОРМАЦІЯ_1/ готельного комплексу в складі гуртожитку на 105 місць, жилого будинку на 56 квартир та 6 котеджів з метою створення необхідних умов роботи в Інституті теоретичної фізики.

Розпорядженням Академії наук Української РСР від 31 серпня 1967 року затверджено проектне завдання на будівництво зазначеного готельного комплексу.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради від 30 червня 1970 року №1140 «Про введення в експлуатацію жилих та інших будинків громадського призначення за ІІ-й квартал 1970 року» затверджено акти Державної приймальної комісії про введення в експлуатацію жилих та громадських будинків згідно з додатками №1 та 2 до цього рішення і дозволено експлуатацію цих будинків за призначенням; зобов`язано управління капітального будівництва та інших забудовників передати, а організаціям, на які покладається експлуатація будинків - прийняти на баланс житлові та інші будинки громадського призначення згідно з додатками №1 та 2 до цього рішення.

Згідно з переліком, наведеним у додатку №1 до цього рішення, в експлуатацію прийнято гуртожиток АДРЕСА_2 на 105 місць корисною площею 4 208 кв. м, з вбудованим рестораном корисною площею 482 кв. м.

Розпорядженням Президії Академії наук Української РСР від 15 січня 1971 року

перезатверджено скореговані зведені витрати та зведені кошториси на будівництво готельного комплексу для Академії наук УРСР і позаплощадкових інженерних мереж до цього комплексу, виділено додаткові кошти на добудову та оздоблення.

Постановою Президії Верховної Ради Української РСР від 17 січня 1991 року

«Про статус Академії наук Української РСР» закріплено за Академією наук УРСР всі основні фонди та інше державне майно, що знаходилося на той час у користуванні її установ та організацій дослідно-виробничої бази.

Пунктом 3 вказаної Постанови визначено, що до прийняття законів Української РСР про власність, про роздержавлення майна, а також законодавчих актів, що регулюватимуть відносини в сфері науки, порядок володіння, користування та розпорядження всім майном, закріпленим за Академією наук Української РСР, визначається виключно Президією Академії наук Української РСР.

Указом Президента України «Про забезпечення діяльності та розвитку Академії наук України» від 20 січня 1992 року передано Академії наук України у безстрокове користування будинки, устаткування та інше закріплене за нею державне майно на підставі постанови Президії Верховної Ради УРСР від 17 січня 1991 року «Про статус Академії наук Української РСР».

Пунктом 2 вказаного Указу установлено, що Академія наук України використовує передане їй майно за своїм розсудом у межах, визначених її Статутом, без зміни форми його власності.

03 березня 1994 року збори трудового колективу «ІНФОРМАЦІЯ_1» Академії наук України надали згоду директору комплексу ОСОБА_1 на здачу йому в оренду майна комплексу, що підтверджується Протоколом № 7 загальних зборів трудового колективу Готельного Комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1» Академії наук України від 03.03.1994 року.

23 березня 1994 року між Академією наук України в особі управляючого справами Академії наук України Цемка В. П., як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, був укладений договір оренди, відповідно до якого орендодавець зобов`язався передати орендатору у тимчасове користування готельний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно з пунктом 1.1. договору за цим договором орендодавець зобов`язується передати орендарю у тимчасове користування ГК «Федофанія», надалі у тексті - «майно», загальною площею 3 200 кв.м., згідно поверхового плану, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у склад якого входять: готель «ІНФОРМАЦІЯ_1»; ресторан готелю «ІНФОРМАЦІЯ_1»; інше майно (будівлі, споруди, устаткування), які знаходяться на балансі комплексу.

Пунктом 1.3. договору сторони встановили строк оренди до 23 квітня 1999 року.

Відповідно до пункту 7.1. договору орендар має право на викуп орендованого майна орендними платежами шляхом повної оплати вартості його майна. При виплаті вартості майна, у тому числі достроково відповідно до пункту 4.2. договору, майно переходить у власність орендаря в порядку, передбаченому діючими законодавством України.

23 квітня 1994 року відповідно до акту прийому-передачі орендодавець передав, а орендар прийняв майно в оренду. Балансова вартість майна станом

на 01 березня 1994 року становила 1 107 986 000 крб.

28 листопада 1994 року між позивачем та повним товариством «Позикове товариство «Скарбниця» укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову, термінову позику у сумі 1 120 000 000 крб.

Залоговим товариством «Скарбниця» на виконання розпорядження ОСОБА_1 перераховано до ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» НАН України кошти на суму 1 120 000 000 крб, що підтверджується платіжними дорученнями: платіжне доручення від 26 січня

1995 року № 28 на суму 700 000 000 крб, платіжне доручення від 15 лютого

1995 року № 44 на суму 300 000 000 крб, платіжне доручення від 20 лютого

1995 року № 48 на суму 120 000 000 крб. Призначення платежу «предоплата».

29 листопада 1994 року заявою ОСОБА_1 на адресу бухгалтерії ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» НАН України надано вказівку про перерахування суми позики за договором позики від 28 листопада 1994 року на суму 1 120 000 000 крб за зобов'язаннями орендаря по договору оренди на рахунок призидіума НАН України.

В платіжних дорученнях визначено призначення платежу: перерахунок по зобов'язанням орендаря за договором оренди.

06 травня 1995 року між НАН України та ПП «ГК ІНФОРМАЦІЯ_1» було укладено договір оренди № 2, відповідно до умов якого ПП «ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» є правонаступником всіх прав та обов`язків директора ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_1, що виступає в якості орендаря за договором оренди від 23 березня 1994 року.

Відповідно до договору оренди № 2 по цьому договору орендодавець передає орендарю в тимчасове користування готельний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», зокрема, готель «ІНФОРМАЦІЯ_1» та ресторан готелю «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно з пунктом 1.3. договору оренди № 2, строк оренди визначений з 23 квітня 1994 року до 23 квітня 2004 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1999 року №226 «Про перелік об`єктів державної власності, що входять до майнового комплексу Національної академії наук» затверджено перелік об`єктів державної власності, що входять до майнового комплексу НАН України, згідно з додатком.

Згідно з додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 19 лютого

1999 року №226 до переліку об`єктів державної власності, що входять до майнового комплексу НАН України, включено, зокрема, Державне заповідне господарство «ІНФОРМАЦІЯ_1», Лікувально-профілактичний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1» та Готельний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2011 року у справі

2-952/2004, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року, відмовлено у задоволені позову ПП «ГК ІНФОРМАЦІЯ_1» до ОСОБА_1 , НАН України про визнання права власності на спірне майно у зв`язку недотриманням порядку відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній власності, а тому спірне майно було та залишається у державній власності.

Крім того, постановою Північного апеляційного господарського суду

від 27 лютого 2019 року у справі № 910/774/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, прокуратурі міста Києва відмовлено у позові до ПП «ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» про витребування майна, оскільки судами встановлено факти відсутності доказів приватизації чи викупу спірного майна, ліквідації орендаря, закінчення строку дії договору оренди, а тому дійшли висновків, що майно з власності держави не вибувало.

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті

411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України.

За змістом частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та ресторану готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею

6 620,7 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 , оскільки у 1994 році скористався правом викупу цього майна, яке перебувало у нього в оренді на підставі договору оренди від 23 березня 1994 року, сплативши вартість цього майна у розмірі 1 120 000 000 крб.

Суди відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки у платіжках зазначено про сплату за зобов`язання, які виникли з договору оренди, що не може рахуватись як сплата за спірне приміщення. Крім того, суди виходили із того, що орендоване майно є власністю держави в особі НАН України та ці факти підтверджуються рішеннями судів, які набрали законної сили, та не потребують доказуванню. Отже, на думку судів, позивач не довів належними та допустимими доказами факт набуття права власності на спірне майно у передбаченому законом порядку, а тому за ним не може бути визнано право власності у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується із таким висновком судів з огляду на таке.

На момент укладення договору оренди від 23 березня 1994 року спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР, Законами України «Про оренду майна державних підприємств та організацій» від 10 квітня 1992 року, «Про приватизацію майна державних підприємств» від 04 березня 1992 року та

«Про власність» від 07 лютого 1991 року.

Вказаними законодавчими актами була передбачена можливість викупу об`єкта оренди, якщо це передбачено договором відповідно до законодавства України.

При цьому, орендна плата та інші платежі державі або місцевим Радам народних депутатів не могли вважатися платою за придбання майна державного підприємства.

Таким чином, умовами договору оренди готельного комплексу від 23 березня 1994 року (пункт 7.1) та законодавством України було передбачено можливість викупу державного майна, яке передано в оренду, у визначених випадках та з урахуванням дотримання встановленої процедури та умов.

Встановлено, що позивач у встановленому законом порядку свідоцтво про право власності на спірне приміщення не отримував.

Суди надали правильну оцінку наданим позивачем копіям платіжним дорученням від 26 січня 1995 року № 28 на суму 700 000 000 крб, від 15 лютого 1995 року

№ 44 на суму 300 000 000 крб, від 20 лютого 1995 року № 48, відповідно до яких сума позики, отримана ОСОБА_1 , була перерахована на рахунок

ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1», а не на рахунок НАН України. При цьому у платіжних дорученнях визначено призначення платежу: перерахунок за зобов'язанням орендаря за договором оренди, а не викуп майна.

Також суди правильно відхилили надані позивачем копії платіжних доручень

від 01, 15 та 17 лютого 1995 року, за якими ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» НАН України перерахувало на рахунок президії НАН України орендну плату згідно з договором оренди від 23 березня 1994 року, оскільки дані документи підтверджують здійснення розрахунків між ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» НАН України та НАН України щодо оплати орендних платежів, а не викупу об`єкта оренди.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про викуп спірного майна та перехід права власності до позивача на це майно є помилковими.

Крім того, позивач ще у 1995 році добровільно передав всі свої права як фізична особа за договором оренди від 23 березня 1994 року ПП «ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1», а тому втратив будь-які права щодо спірного майна.

Так, 06 травня 1995 року між НАН України та ПП «ГК ІНФОРМАЦІЯ_1» було укладено договір оренди № 2, відповідно до умов якого ПП «ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» є правонаступником всіх прав та обов`язків директора ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_1, що виступає в якості орендаря за договором оренди від 23 березня 1994 року.

Відповідно до договору оренди № 2 по цьому договору орендодавець передає орендарю в тимчасове користування готельний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», зокрема, готель «ІНФОРМАЦІЯ_1» та ресторан готелю «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно з пунктом 1.3. договору оренди № 2, строк оренди визначений з 23 квітня 1994 року до 23 квітня 2004 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2011 року у справі

№ 2-952/2004, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2013 року, відмовлено у задоволені позову ПП «ГК ІНФОРМАЦІЯ_1» до ОСОБА_1 , НАН України про визнання права власності на спірне майно у зв`язку недотриманням порядку відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній власності, а тому спірне майно було та залишається у державній власності.

Крім того, постановою Північного апеляційного господарського суду

від 27 лютого 2019 року у справі № 910/774/18, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада

2019 року, прокуратурі міста Києва відмовлено у позові до ПП «ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1» про витребування майна, оскільки судами встановлено факти відсутності доказів приватизації чи викупу спірного майна, ліквідації орендаря, закінчення строку дії договору оренди від 06 травня 1995 року, а тому дійшли висновків, що майно з власності держави не вибувало.

З огляду на викладене, суди дійшли висновків, що оскільки спірне майно не перебуває у власності підприємства, однак останнє користується ним на підставі укладеного з власником договору оренди, який не є припиненим на момент подачі позову та недійсним не визнавався, орендні відносини існують і на сьогодні, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про витребування у державну власність такого майна.

Таким чином, рішеннями у справах № 22-7480/2011 (№ 2-952/2004) та

№ 910/774/18, які набрали законної сили, встановлено обставини того, що спірне майно з власності держави не вибувало та залишається у власності держави в особі НАН України.

Крім того, факт перебування спірного майна у державній власності також підтверджується судовими рішеннями у справі № 910/9438/20, за результатами розгляду якої судом розірвано договір оренди від 06 березня 1995 року та виселено ПП «ГК ІНФОРМАЦІЯ_1» з орендованого державного майна у зв`язку з систематичним порушенням умов договору оренди щодо сплати орендної плати та невиконанням погоджених умов щодо збереження та належного утримання державного майна.

Також, відповідно до вироку Шевченківського районного суду м. Києва

від 15 квітня 2002 року у справі № 1-92/02 ОСОБА_1 заперечував ту обставину, що він викупив майно ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1», мотивуючи це тим, що приватизація готельного комплексу не проводилась, він не мав на меті привласнити спірне майно, а лише взяти в оренду.

З огляду на те, що матеріали справи не містять доказів набуття позивачем права власності на спірне майно у передбаченому законом порядку, а також встановлені судами у справах № № 2-952/2004, 910/774/18, 910/9438/20 обставини перебування цього майна у державній власності, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майновий комплекс.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У справі, яка переглядається, позивач взяв в оренду спірне приміщення, потім передав таке право ПП «ГК «ІНФОРМАЦІЯ_1», у кримінальному провадженні заявив про те, що приватизація майна не проводилась, він не мав на меті привласнити спірне майно, а лише взяти в оренду, та за період часу з 1994 року до

2022 року не порушував питання щодо спірного майна.

За наведених обставин, описана поведінка позивача не відповідає обраній ним у спорі правовій позиції та тлумаченню обставин справи і не підтверджує обставин щодо наявності підстав для визнання за ним права власності на вказане майно.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не було визначено статус орендованого майна станом на 23 березня 1994 року, не враховано, що орендоване майно було побудовано відповідачем у 1970 році та до 1999 року не мало статусу державного спростовуються вищевикладеним та наведеними судами попередніх інстанцій мотивами у оскаржуваних судових рішеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович