Провадження 2/127/6148/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Борисюк І.Е., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.05.2021 між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/10289494-SP, у відповідності до якого відповідач отримав кредит. 15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № НІ/11/19-Ф, у відповідності до якого АТ «Таскомбанк» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 на суму 20 759, 89 гривень. 02.11.2023 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 76641532, у відповідності до якого відповідач отримав позику. 14.06.2021 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема 19.07.2024 до відповідача за договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 22 802, 48 гривень. Крім того, 19.02.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 32156-02/2024, у відповідності до якого відповідач отримав кредит. 20.06.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу № 20062024, у відповідності до яких ТОВ «Аванс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 10 000, 00 гривень. Всупереч умовам вказаних кредитних договорів відповідач не виконав своїх зобов`язань, заборгованість не погасив. З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем нарахування жодних штрафних санкцій не здійснювалось.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за:

- кредитним договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 в сумі 20 759, 89 гривень, з яких: 9 999, 98 гривень заборгованість за тілом кредиту; 10 759, 91 гривень заборгованість за відсотками;

- договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 22 802, 48 гривень, з яких: 4 000, 00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 18 802, 48 гривень сума заборгованості за відсотками;

- кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 10 000, 00, з яких: 2 500, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 7 500, 00 гривень заборгованість за відсотками. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Ухвалою суду від 20.12.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 20.12.2024 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, направлені неодноразово відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 65-66, 82-83) Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи.

Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 20.12.2024 вважається врученою відповідачу.

У строк, визначений судом ухвалою суду від 20.12.2024, від відповідача відзив на позов не надійшов.

Ухвалою суду від 17.02.2025 у позивача витребувано докази по справі.

24.02.2025 на виконання вимог вищевказаного судового рішення надійшли витребувані докази в частині.

Ухвалою суду від 25.02.2025 позивачу було продовжено строк для надання витребуваних ухвалою суду від 17.02.2025 доказів.

10.03.2025 (одержано судом 11.03.2025) від позивача надійшли витребувані судом докази в частині.

Ухвалою суду від 13.03.2025 позивачу було повторно продовжено строк для надання витребуваних ухвалою суду від 17.02.2025 доказів.

У строк, визначений вищевказаними судовими рішеннями, витребувані докази в частині позивачем надані не були.

Будь-які інші докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та на виконання вимог судового рішення, чи клопотання, від учасників справи на адресу суду не надходили.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

24.05.2021 ОСОБА_1 подав заяву до АТ «Таскомбанк» на укладення договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту «Sportbank», тим самим приєднавшись до частини 1 Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк». (а.с. 7)

Відповідач підтвердив, що перед підписанням вищевказаної заяви він ознайомився з Публічною пропозицією з додатками, в тому числі частиною 1 Публічної пропозиції, що розміщена на cайті банку ІНФОРМАЦІЯ_1 та Лендинговій сторінці https://sportbank.com.ua/ посилання на примірник якої, разом з додатками, він отримав в Мобільному додатку «Sportbank», і з якою він ознайомлений, повністю згоден, зміст розуміє, положення якої зобов`язується неухильно дотримуватися.

Також, 02.11.2023 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 76641532, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти в сумі 4 000, 00 гривень до 01.12.2023. (а.с. 17-19)

Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони погодили загальну вартість кредиту для споживача та реальну річну процентну ставку за договором про споживчий кредит. (а.с. 19)

Крім того, 19.02.2024 ОСОБА_1 ознайомився із паспортом споживчого кредиту ТОВ «Аванс Кредит». (а.с. 36-37)

Того ж дня, 19.02.2024, між ОСОБА_1 та ТОВ «Аванс Кредит» було укладено договір про надання фінансового кредиту № 32156-02/2024, у відповідності до якого фінансова установа зобов`язалась надати ОСОБА_1 кредит в розмірі 2 500, 00 гривень на власні потреби строком на 120 днів, до 17.06.2024. (а.с. 32-35зв.)

Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони погодили графік платежів. (а.с. 35-35зв.)

У свою чергу відповідач зобов`язався повернути вищевказані кредити (позику) та сплатити проценти за користування ними в порядку і на умовах, визначених цими договорами.

Відповідач підтвердив, зокрема, що до укладення вищевказаного кредитного договору із ТОВ «Аванс Кредит» він, зокрема, отримав інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та інформацію, яка вимагається відповідно до Закону України «Про споживче кредитування»; ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Аванс Кредит», розміщених на веб-сайті Товариства (п. 7.6. і 7.7. кредитного договору із ТОВ «Аванс Кредит»).

Також відповідач підтвердив, що він ознайомився на сайті https://mycredit.ua/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та нормативно-правовими актами НБУ; до моменту підписання договору позики вивчив цей договір і Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, йому зрозумілі. (п. 5.1., п. 5.3. договору позики із ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів»).

14.06.2021 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за договором позики № 76641532. (а.с. 20-25)

Зважаючи на те, що вищевказаний договір факторингу було укладено до укладення кредитного договору, заборгованість за яким є предметом спору, судом прийнято до уваги, що за цим договором факторингу право вимоги означає права грошових вимог до боржників по сплаті боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Згідно із п. 1.2. вищевказаного договору факторингу, підписання сторонами та скріплення їх печатками Акту прийому-передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованості.

19.07.2024 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було складено вищевказаний акт. (а.с. 24)

З витягу із Реєстру боржників вбачається відступлення ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до боржника за кредитним договором № 76641532 ОСОБА_1 (а.с. 25)

15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу № НІ/11/19-Ф, у відповідності до якого АТ «Таскомбанк» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за кредитним договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021. (а.с. 9-12)

Згідно із п. 2.3. вищевказаного договору факторингу, підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Прав Вимог підтверджує факт переходу від АТ «Таскомбанк» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги боргу та є невід`ємною частиною цього договору.

15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було складено вищевказаний акт. (а.с. 11)

З витягу із Реєстру Прав Вимог вбачається відступлення АТ «Таскомбанк» ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до боржника за кредитним договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 ОСОБА_1 (а.с. 12)

20.06.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу № 20062024, у відповідності до якого ТОВ «Аванс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за кредитним договором № 32156-02/2024 від 20.06.2024. (а.с. 38-42)

Згідно із п. 1.2. вищевказаного договору факторингу, перехід від ТОВ «Аванс Кредит» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від ТОВ «Аванс Кредит» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованостей та є невід`ємною частиною цього договору.

20.06.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було складено вищевказаний акт. (а.с. 41)

З витягу із Реєстру боржників вбачається відступлення ТОВ «Аванс Кредит» ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до боржника за кредитним договором № 32156-02/2024 ОСОБА_1 (а.с. 42)

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що зокрема умовами кредитного договору № 32156-02/2024 від 19.02.2024 та договору позики № 76641532 від 02.11.2023 передбачено право позикодавця (кредитора) без згоди позичальника передавати права за цими договорами третім особам, але з обов`язковим повідомленням клієнта про відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення (п. 4.1.4 кредитного договору та п. 5.5 договору позики).

Суду не надано доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Крім того судом встановлено, що законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаних кредитних договорах.

Доказів того, що вищевказані договори факторингу визнані недійсними, суду не надано.

Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, після підписання Актів прийому-передачі Реєстрів боржників та Реєстру Прав Вимог за вищевказаними договорами факторингу, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» стало новим кредитором відповідача за кредитними договорами № 002/10289494-SP від 24.05.2021, № 32156-02/2024 від 19.02.2024 та договором позики № 76641532 від 02.11.2023.

Позивач вважає, що відповідачем порушено умови вищевказаних договорів, заборгованість за якими підлягає стягненню в примусовому порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору № 002/10289494-SP).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договорів № 32156-02/2024 та № 76641532).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів ( змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Так, згідно із ст. 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Суд дійшов висновку, що при укладенні кредитних договорів № 002/10289494-SP від 24.05.2021, № 32156-02/2024 від 19.02.2024 та договору позики № 76641532 від 02.11.2023, його сторонами було погоджено усі істотні умови цих договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредитів (позики), просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками.

З розрахунків заборгованості вбачається, що заборгованість станом на 31.10.2024 становить:

- за кредитним договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 в сумі 20 759, 89 гривень, з яких: 9 999, 98 гривень заборгованість за тілом кредиту; 10 759, 91 гривень заборгованість за відсотками;

- за договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 22 802, 48 гривень, з яких: 4 000, 00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 18 802, 48 гривень заборгованість за відсотками;

- за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 10 000, 00, з яких: 2 500, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 7 500, 00 гривень заборгованість за відсотками. (а.с. 8, 26, 43, 78, 86-88)

Здійснені позивачем розрахунки заборгованості станом на 31.10.2024 лише констатують суми заборгованості, визначені первісними кредиторами, і вказують на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договорів факторингу позивачем. (а.с. 8, 26, 43)

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України).

Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача.

З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд прийшов до наступного висновку.

Позивачем не надано суду належних доказів отримання відповідачем кредиту за договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021. Так, відповідач приєднався до частини 1 Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладення договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту «Sportbank», як те вбачається із заяви № 377249. (а.с. 7) Водночас, позивачем суду не надано жодного доказу про виконання АТ «Таскомбанк» умов такого договору, зокрема видачу кредиту відповідачу. З матеріалів справи не вбачається можливим встановити взагалі, коли саме і у якій сумі видавався кредит (кредити), якщо таке мало місце, виходячи із умов цього договору.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

При цьому, позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Судом також прийнято до уваги, що за умовами договору факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 позивач не був позбавлений можливості отримати від первісного кредитора документацію, необхідну для реалізації ним права вимоги до відповідача та стягнення суми боргу.

Ухвалою суду від 17.02.2025 було витребувано у позивача, зокрема, належним чином засвідчені докази перерахування грошових коштів на банківський рахунок та/або видачі готівки відповідачу за кредитним договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 у відповідності до його умов (первинні документи) із зазначенням дат здійснення перерахування/видачі, а також обґрунтований розгорнутий розрахунок заборгованості за цим договорам (із зазначенням періоду нарахувань, складових заборгованості, розміру відсотків, відповідних сум, зокрема внесених позичальником в рахунок погашення заборгованості (із зазначенням дат внесення) тощо).

Незважаючи на неодноразове продовження строку для виконання вимог вищевказаного судового рішення, воно залишилось не виконаним позивачем, зокрема у вищевказаній частині.

Із клопотанням про витребування доказів, у зв`язку із неможливістю їх самостійного надання суду, позивач не звертався. Доказів того, що позивач вжив усіх можливих заходів для отримання витребуваних судом доказів, суду не надано.

При цьому, представник позивача просив суд розглянути справу на підставі наявних у справі доказах, зазначивши про це у заявах про виконання ухвали суду.

Суд зауважує, що вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи по суті, зважаючи на ненадання позивачем витребуваних доказів, судом було прийнято до уваги вищевказані заяви представника позивача, який не виконавши судове рішення і будучи обізнаним про наслідки не вчинення відповідних дій, наполягав на розгляді справи за наявними у ній доказами. Тим самим позивач розпорядився своїми правами на власний розсуд.

Судом прийнято до уваги, що законом передбачено відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором у зобов`язанні за недійсність переданої йому вимоги (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Відповідно, укладення договору факторингу не може бути беззаперечним доказом наявності дійсного грошового зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем не надано доказів того, що на момент переходу до нього прав за договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 на підставі договору факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, у первісного кредитора - АТ «Таскомбанк», а потім і у нового - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, в тому числі щодо суми кредиту і процентів, зазначених у Реєстрі Прав Вимог, а також у позовній заяві.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

В обґрунтування розміру заборгованості відповідача перед позивачем за договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021, останнім, зокрема, надано розрахунок заборгованості. (а.с. 8)

Водночас, розрахунок заборгованості за вищевказаним договором, не є належним доказом видачі та отримання кредиту, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами.

Крім того, вищевказаний розрахунок заборгованості, як вже зазначалось судом, лише констатує суму заборгованості, визначену первісним кредитором, і вказує на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договору факторингу позивачем.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи вищевказане, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості по тілу кредиту за договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 в сумі 9 999, 98 гривень, задоволенню не підлягають.

Водночас, оцінюючи надані позивачем докази щодо заборгованості по кредитних договорах № 76641532 від 02.11.2023 і № 32156-02/2024 від 19.02.2024 у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем кредиту (позики) за цими договорами, а саме:

- за договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 4 000, 00 гривень;

- за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 2 500, 00 гривень.

Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення кредиту (позики) за вищевказаними кредитними договорами, матеріали справи не містять.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту (позикою):

- за договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 4 000, 00 гривень;

- за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 2 500, 00 гривень.

Також позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість по відсотках:

- за кредитним договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 в сумі 10 759, 91;

- за договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 18 802, 48 гривень;

- за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 7 500, 00 гривень.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами вищевказаних кредитних договорів, і порядок нарахування відсотків за користування кредитами (позикою).

Як вбачається із розрахунку здійсненого позивачем за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024, жодні нарахування після набуття ним права вимоги до відповідача не здійснювались. Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого первісним кредитором, нарахування проведені в межах строку кредитування з 19.02.2024 до 17.06.2024. (а.с. 78)

Так, у відповідності умов договору № 32156-02/2024 від 19.02.2024 проценти за користування кредитом за період з 19.02.2024 до 17.06.2024 становлять 7 500, 00 гривень (2 500, 00 гривень х 2, 5 % х 120 днів).

Водночас, згідно із ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Так, денна процентна ставка за формулою, наведеною у ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», за даним кредитним договором перевищує встановлений частиною п`ятою цієї статті розмір.

Водночас, п. 17 розділом IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово установлено, що протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тобто до 19.08.2024, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Аналізуючи вищевказане положення, зокрема ч. 2 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», суд прийшов до висновку, що вищевказана денна процентна ставка застосовується виходячи із періоду нарахувань, тобто:

-до 21.04.2024 до 2,5 %;

-до 19.08.2024 до 1,5 %;

-з 20.08.2024 до 1 %.

Таким чином, за даних обставин позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики до 21.04.2024, виходячи із умов кредитного договору 1, 35 %, і з 22.04.2024 до 17.06.2024, виходячи із встановленого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» розміру 1, 5 %.

Отже, за користування кредитом за вищевказаним договором проценти за період з 19.02.2024 до 17.06.2024 становлять 6 075, 00 гривень ((2 500, 00 гривень х 2, 5 % х 63 дні) + (2 500, 00 гривень х 1, 5 % х 57 днів)).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості за договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024, наданий позивачем, є необґрунтованим.

Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення відсотків за користування кредитом за договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024, матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитними коштами по договору № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 6 075, 00 гривень. Відповідно вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків в сумі 1 425, 00 гривень задоволенню не підлягають.

Як вбачається із розрахунку заборгованості по договору позики № 76641532 від 02.11.2023, нарахування відсотків здійснено за період з 02.11.2023 до 19.07.2024 (на дату відступлення прав вимоги), хоча сторони цього договору погодили строк кредитування 30 днів (до 01.12.2023) і узгодили нарахування процентів як за користування кредитом в межах цього строку кредитування 2, 5 % на день від суми кредиту (базова процентна ставка) і 2, 5 % (знижена процентна ставка, яка застосовується у відповідності до умов лояльності), так і за «користування кредитом» поза межами строку кредитування, тобто передбачили відповідальність за порушення грошового зобов`язання - 2, 70 % на день від суми кредиту, які у відповідності до п. 1.1 і п. 2 цього договору не застосовуються в період дії воєнного стану.

Вищевказаним договором позики передбачено, що у випадку невиконання позичальником свого обов`язку з повернення позики в останній день строку користування позикою, позичальник отримує право користування кредитом без штрафних санкцій (у тому числі процентної ставки за понадстрокове користування позикою) протягом 90 календарних днів зі спливу первісного строку кредитування позикою, визначеного договором/додатковими угодами. При цьому проценти нараховуються також не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку кредитування позикою, визначеного договором/додатковими угодами (п. 4 договору).

За умовами договору позики № 76641532 від 02.11.2023 можлива пролонгація строку кредитування, однак, як вбачається із п. 6 цього договору, виключно за ініціативою позичальника, шляхом укладення додаткової угоди. Автоматична пролонгація строків кредитування цим договором не передбачена.

Суду не надано належних доказів пролонгації строку кредитування за вищевказаним договором, відповідно судом не встановлено продовження такого строку, чітко визначеного його умовами до 01.12.2023.

Тому суд зауважує, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору, який важливо дотримати в межах кредитних відносин, та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Слід розрізняти правову природу процентів за «користування кредитом» і процентів, які сплачуються у випадку прострочення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, що в свою чергу є мірою цивільно-правової відповідальності.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

На вищевказане неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16.

Отже, за користування позикою за договором № 76641532 від 02.11.2023, тобто в межах строку кредитування - до 01.12.2023, відповідач зобов`язався сплатити 3 000, 00 гривень відсотків (4 000, 00 гривень х 2, 5 % х 30 днів).

Враховуючи положення п. 61 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» і п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а також п. 1.1 і п. 2 вищевказаного договору позики, позикодавець не мав права нарахувати й проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто поза межами строку кредитування. Хоча такі вимоги й не заявлялись.

Таким чином суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості за договором позики № 76641532 від 02.11.2023, є необґрунтованим.

Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення заборгованості по відсотках за користування позикою за договором № 76641532 від 02.11.2023, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою за договором № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 3 000, 00 гривень. Відповідно вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків в сумі 15 802, 48 гривень задоволенню не підлягають.

Як вже встановлено судом, позивачем не надано суду належних доказів отримання відповідачем кредиту за договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021; розрахунок заборгованості є необґрунтованим і не підтвердженим належними й допустимими доказами, не відображає ні періоду здійснених нарахувань, ні застосованої процентної ставки, ні сум, на які такі нарахування здійснені. Надані позивачем в обґрунтування заборгованості за цим договором докази не дають можливість здійснити суду перевірку наданого позивачем розрахунку.

Отже, враховуючи вищевказане, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом за договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 в сумі 10 759, 91 гривень, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом та на викоанння вимог судового рішення, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалах від 20.12.2024 і від 17.02.2025 було роз`яснено сторонам по справі, зокрема позивачу в ухвалах від 25.02.2025 і від 13.03.2025, наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті.

Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості:

- за договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 7 000, 00 гривень, з яких: 4 000, 00 гривень заборгованість за позикою; 3 000, 00 гривень заборгованість по відсотках за користування позикою;

- за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 8 575, 00 гривень, з яких: 2 500, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 6 075, 00 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом,

що разом становить 15 575, 00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 002/10289494-SP від 24.05.2021 в сумі 20 759, 89 гривень, а також відсотків за договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 15 802, 48 гривень і за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 1 425, 00 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 3 028, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 22.11.2024. (а.с. 55)

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 881, 15 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (29, 10 %). Решту судового збору в сумі 2 146, 85 гривень слід залишити за позивачем.

До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про електронні довірчі послуги», Законом України «Про споживче кредитування», ч. 1 ст. 1, п. 3 і п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 12, 15, 16, 204, 207, 509, 510, 512-519, 525, 526, 527, 530, 549, 551, 610-612, 625-629, 633, 634, 638, 639, 1046, ч. 1 ст. 1048, ст. 1049, ч. 1 і ч. 2 ст. 1050, ч. 1 і ч. 2 ст. 1054, ч. 1 ст. 1055, ст.ст. 10561, 1077-1082 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість:

- за договором позики № 76641532 від 02.11.2023 в сумі 7 000, 00 гривень, з яких: 4 000, 00 гривень заборгованість за позикою; 3 000, 00 гривень заборгованість по відсотках за користування позикою;

- за кредитним договором № 32156-02/2024 від 19.02.2024 в сумі 8 575, 00 гривень, з яких: 2 500, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 6 075, 00 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом,

що разом становить 15 575, 00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір в сумі 881, 15 гривень.

Судовий збір в сумі 2 146, 85 гривень залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»: ; місцезнаходження: м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30.

Рішення суду складено 18.04.2025.

Суддя