ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1451/25 Справа № 197/734/22 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.,

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог - Державний реєстратор відділу з питань державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень Криворізької районної державної адміністрації Копійка Інна Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Запєвалова Тетяна Володимирівна на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2024 року, ухваленого суддею Мазуренком В.В. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 02 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ

До суду надійшов вказаний позов, відповідно до якого позивач є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заповіт було складено 20.03.2018р. Після смерті ОСОБА_3 залишилась спадщина, а саме земельні ділянки з кадастровим номером :06:001:0082 та :06:001:0083, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Широківської селищної ради Дніпропетровської області.

22.10.2018р. при зверненні до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Перекопської І.С. для оформлення спадкових прав після померлої, позивач дізналась, що громадянка ОСОБА_2 також зверталась до нотаріуса та бажала оформити спадщину після смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту складеного давно.

Нотаріусом біло відмовлено ОСОБА_2 , оскільки заповіт поданий нею був складений до заповіту складеного на позивача.

Позивачу в оформленні спадщини також відмовили, оскільки право власності на вказані земельні ділянки були зареєстровані 22.05.2018р., крім того в процесі підготовки документів для оформлення свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом повідомлено позивача, що на вказані земельні ділянки 05.06.2018р. було зареєстровано договір про встановлення права користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення (емфітевзису).

Позивач вказує, що реєстрація договору емфітевзису проведена незаконно, він містить вимоги більше 50 років, що не відповідає нормам закону, крім того реєстрація договору відбулась вже після смерті ОСОБА_3 .

Позивач також ставить під сумнів чи дійсно ОСОБА_3 укладала такий договір з відповідачем.

Просила визнати недійсним договір емфітевзису від 20.05.2017р.; припинити право користування відповідачем вказаними земельними ділянками та зобов`язати відповідача протягом 30 днів повернути земельні ділянки.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Державний реєстратор відділу з питань державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень Криворізької районної державної адміністрації Копійка Інна Анатоліївна, про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення (емфітевзісу) недійсним, скасування його державної реєстрації залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням через свого представника адвоката Запєвалову Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясувані усіх фактичні обставини справи та не дослідженням і ненаданням належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, просить скасувати ухвалене судове рішення, ухвалити нове, яким у повноу обсязі задовольнити заявлені позивачем позовні вимоги

При цьому, скаржник зазначає, з урахуванням правових норм закону, в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України та 152 ЗК України вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення земельної ділянки - є належним способом захисту права спадкоємця зазначених земельних ділянок.

Наголошує на тому, що під час підписання договору сервітуту державний реєстратор повинен був перевірити підписантів вказаного договору на наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності та правоздатності, що не було здійснено реєстратом під час реєстрації договору сервітуту.

Вказує, що державна реєстрація даного договору відбулась після смерті спадкодавця через три місяці після її смерті.

Зазначає, що оскільки оспорюваний договір про встановлення сервітуту, укладений з порушенням вимог ст.ст.98, 99, 100 ЗК України, ст.21 Закону України "Про державний земельний кадастр" та спрямований на отримання земельної ділянки в користування для вирощування сільськогосподарської продукції, що не відповідає самому змісту та меті встановлення сервітуту, то такий договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, а земельні ділянки звільненню та поверненню спадкоємцеві власника.

Отже, сторона позивача вважає, що в позовній заяві було наведено вагомі підстави для її задоволення, а тому оскаржуване рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2024 року підлягає скасуванню, а позовні вимоги наведенні в даному позові підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

28 лютого 2025 року від представника позивача адвоката Запєвалової Т.В. через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи без участі позивача та її представника.

26.03.2025 на електронну пошту Дніпровського апеляційного суду від Криворізької районної військової адміністрації Дніпропетровської області надійшов лист про розгляд справи без участі третьої особи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 01.07.1999р. рішенням Широківської районної ради вирішено надати земельну ділянку під розвиток селянського/фермерського/ господарства за рахунок земель державного запасу в постійне користування площею 20га ОСОБА_4 (а.с.138,139)

12.03.2018р. ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_1 (а.с.58)

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с.57,205).

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка для сільськогосподарських потреб загальною площею 9,2837 гектарів, в тому числі рілля 9,2837 гектар з кадастровим номером :06:0001:0083; та земельна ділянка для сільськогосподарських потреб загальною площею 1,7837 гектарів, в тому числі рілля 1,7837 гектар з кадастровим номером :06:0001:0082, які розташовані на території Шестірнянської сільської ради Криворізького (раніше Широківського) району Дніпропетровської області (а.с.59,60,67-74,140,170,171,222-224).

20.05.2017р. ОСОБА_3 (власник) уклала з ОСОБА_2 (землекористувач) договір про встановлення права користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення (емфітевзису), відповідно до якого власник передає, а землекористувач приймає у строкове платне спадкове користування: земельну ділянку для сільськогосподарських потреб загальною площею 9,2837 гектарів, в тому числі рілля 9,2837 гектар з кадастровим номером :06:0001:0083; та земельну ділянку для сільськогосподарських потреб загальною площею 1,7837 гектарів, в тому числі рілля 1,7837 гектар з кадастровим номером :06:0001:0082, які розташовані на території Шестірнянської сільської ради Криворізького (раніше Широківського) району Дніпропетровської області.

У п.6 передбачено що право користування земельними ділянками (земельною ділянкою) може відчужуватися та передаватися у порядку спадкування.

У п.7 вказано, що договір укладено на 80 років.

П.8 після закінчення строку дії Договору землекористувач та його спадкоємці мають переважне право поновити його на новий строк.

П.9 передбачено, що за користування Земельними ділянками землекористувач сплачує власнику кошти в сумі 49000 грн.

П.10 визначено, що плату за користування земельними ділянками власник отримав у повному обсязі до підписання цього договору і претензій до землекористувача не має.

В п.11 вказано, що земельні ділянки передаються в користування для вирощування сільськогосподарської продукції. Право використання земельними ділянками до землекористувача переходить після підписання цього договору та його державної реєстрації. (а.с. 61-63).

22.10.2018р. позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на вказані вище земельні ділянки, зазначено, що право власності ОСОБА_3 зареєстроване 05.06.2018р., за заявою на реєстрацію від ОСОБА_2 , яка подана при наявності заповіту який скасований новим заповітом. Також вказано, що 18.10.2018р. ОСОБА_2 подано заяву нотаріусу що вона не заперечує проти прав позивача. Вказано, що позивач не має документів що підтверджують право власності спадкодавця на земельну ділянку (а.с.65, 202-260, 253-255).

09.10.2018р. позивачу нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме на грошові вклади (а.с.230).

11.10.2018р. позивачу нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме на 13/100 часток від секції з шести кімнат загальною площею 101,11 кв.м. житловою площею 69,66 кв.м. розташоване на 4 поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме кімнати 127 (а.с.250).

Так, сторони спірного договору від 20.05.2017р. погодили його умови в тому числі щодо обов`язкової державної реєстрації речового права. Також сторони встановили, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 28 договору).

Як встановлено судом, державну реєстрацію речового права проведено на підставі рішень державного реєстратора від 01.06.2018р. №41398206 та від 07.06.2018р. №41497443. При цьому строк дії речового права зареєстровано на 80 років.

Встановлено, що ОСОБА_3 отримала плату за договором емфітевзису, що зазначено у самому договорі емфітевзису у п.10, що також підтверджує дійсність такого договору.

Судом встановлено, що 20.05.2017р. між спадкодавцем позивача та відповідачем у письмовій формі укладено договір права емфітевзису на належні спадкодавцю земельні ділянки, зареєстрований 22.05.2018 та 05.06.2018р.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що станом на день укладення договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 20.05.2017 року законодавством не було визначено обмежень у тривалості строку дії договору емфітевзису, предметом якого є земельна ділянка приватної власності, тому за встановлених обставин, спірний договір був укладений з дотриманням норм чинного законодавства, підписаний його сторонами і земельні ділянки були передані у користування відповідача. Сторони не заперечували фактичного використання земельних ділянок відповідачем відповідно до спірного договору.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта, цієї ж статті).

За положеннями ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно норм ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У п. 2 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61- 2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до положень ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Відповідно до норм ч.1 ст.408 ЦК України строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років.

Правовідносини користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб врегульовані також положеннями Земельного кодексу України.

Згідно положень ч.ч. 1, 4 ст.102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018 №2498-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2019 року, частину 4 ст.102-1 Земельного кодексу України викладено в наступній редакції: строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років.

Отже, з 01 січня 2019 року строк користування земельною ділянкою приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не може перевищувати 50 років.

Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, спірний договір між спадкодавцев ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено 20.05.2017р. щодо двох земельних ділянок на строк 80 років. При цьому, державна реєстрація речового права за ОСОБА_2 проведена 05.06.2018р., тобто до набрання чинності Законом України №2498-VIII від 10.07.2018, яким визначено, що строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років.

Суд першої інстанції, встановивши, що станом на день укладення договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 20.05.2017 року законодавством не було визначено обмежень у тривалості строку дії договору емфітевзису, предметом якого є земельна ділянка приватної власності, дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що спірний договір був укладений сторонами з дотриманням норм чинного на час його укладення законодавства, оскільки був підписаний сторонами і земельні ділянки були передані у користування відповідача для фактичного використання земельних ділянок відповідно до спірного договору.

Згідно з нормами ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки Цивільний кодекс України не встановлює істотних умов для договору емфітевзису, при укладенні цього договору необхідно виходити із загальноприйнятих істотних умов для договорів предмету, ціни та строку дії.

У ст.631 ЦК України закріплено загальне правило, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої, права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

У частинах першій, четвертій ст.639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частинах першій та другій ст.640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже аналіз наведених положень ст.ст.638-640 ЦК України свідчить про те, що договір користування земельною ділянкою є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, тобто дотримання сторонами вимог ст.ст. 638, 759 та 792 ЦК України.

З часу укладення договору користування земельною ділянкою у власника такої земельної ділянки виникає зобов`язання передати земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а у користувача отримати право на користування земельною ділянкою. Зареєстроване право користування землі є речовим правом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони спірного договору 20.05.2017р. погодили його умови в тому числі щодо обов`язкової державної реєстрації речового права. Окрім того, сторони узгодили, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та його державної реєстрації (п.28 договору).

Як встановлено судом, державну реєстрацію речового права проведено на підставі рішень державного реєстратора від 01.06.2018р. №41398206 та від 07.06.2018р. №41497443. При цьому строк дії речового права зареєстровано на 80 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 отримала плату за договором емфітевзису, що зазначено у самому договорі емфітевзису у п.10, що також підтверджує дійсність такого договору.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Стаття 17 Закону «Про оренду землі» встановлює, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Якщо вже сам договір передбачає передання майна або інші дії, він вважається укладеним з моменту вчинення відповідної дії (частини перша, друга статті 640 ЦК України).

Таким чином, не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №309/34/17 (провадження №61- 22315сво18).

Судом встановлено, що оплату за договором спадкодавець отримала, земельні ділянки для користування передала, відповідач земельні ділянки прийняла та використовує відповідно до договору, таким чином договір фактично виконаний сторонами.

Згідно з ч.1 ст.210 ЦК України правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Судом встановлено, що 20.05.2017р. між спадкодавцем позивача та відповідачем у письмовій формі укладено договір права емфітевзису на належні спадкодавцю земельні ділянки, зареєстрований 01.06.2018 та 07.06.2018р.

Відповідно до підп.1 п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, в тому числі право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Отже, можна дійти висновку що договір емфітевзису є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди в письмовій формі з усіх істотних умов договору. У подальшому відбувається його реєстрація, з моменту якої договір оренди земельної ділянки набуває чинності, а тому сам по собі факт внесення таких відомостей до державного реєстру пізніше не є підставою недійсності правочину в розумінні статтей 203, 215 ЦК України.

Верховним Судом у постанові від 28 червня 2023 року у справі №539/5295/21 (провадження №61-6235св23), зазначено, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування у особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Суть державної реєстрації прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме манно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Також, Верховний Суд України виснував, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовним наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі №0426/14068/2012 (провадження №6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі №570/3056/15-ц (провадження №6-643цс16), від 01 квітня 2020 року у справі №696/1883/15-ц (провадження №61-34001св18).

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, державній реєстрації підлягав не сам договір емфітевзису, а право користування відповідачем земельною ділянкою.

Як встановлено судом першої інстанції Рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на земельні ділянки за ОСОБА_3 , а також рішення державного реєстратора про реєстрацію спірного договору емфітевзису, позивачем не оскаржено та вони не скасовані (відповідної інформації суду не надано).

Також судом було враховано, що однією з підстав позову та його обгрунтування було невизнання стороною позивача підписання спадкодавцем ОСОБА_3 спірного договору, та вказувалось про бажання провести почеркознавчу експертизу, для чого сторона відповідача зобов`язувалась надати та надала в суді оригінал спірного договору, проте сторона позивача відповідне клопотання про експертизу не заявила, зняла це питання, фактично визнавши, що спадкодавець спірний договір підписувала, тобто укладала.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Правовий статус і компетенція державного реєстратора передбачені в ст.10 Закону №1952-IV. За приписами п.1, 2 ч.3 зазначеної статті державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; - відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; - відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно; - наявність факту виконання умов правочину, з яким закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст.18 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку, зокрема: формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права речові та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (ч.4 ст.18 Закону №1952-IV).

Згідно з п.п.3, 4 ч.1 ст.24 зазначеного Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Підстави для внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них встановлено ст.26 Закону №1952-IV, у ч.1 якої визначено, що подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються в порядку, передбаченому для державної реєстрації прав.

Частиною 2 ст.22 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Тобто чинне законодавство не містить норм, які б встановлювали строк, протягом якого має бути проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, в т.ч. і договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Таким чином, колегія суддів перевіривши наявні у справі докази та доводи позивача викладені в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що суд першої інстанції на законних підставах відмовив ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене вище, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Запєвалова Тетяна Володимирівна залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 17 квітня 2025 року.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

О.І. Корчиста