Номер провадження 2/754/358/25
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне виготовлено 22.04.2025)

21 квітня 2025 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя О. Грегуль, секретар судового засідання І. Вакуленко, справа № 754/14686/17

ОСОБА_1 - позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом

ОСОБА_2 - відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Демчик Валентина Володимирівна - третя особа за первісним і зустрічним позовами

ОСОБА_3 - третя особа

Вимоги позивачів за первісним і зустрічним позовами: визнання права власності на спадщину

Гудзера Т.С. - адвокат ОСОБА_1.

Сорочан В.В. , Багінський А.М. - адвокати ОСОБА_2.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 пред`явили один до одного позови про визнання права власності на 1/8 частину кв. АДРЕСА_1 та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 подав позов вимоги якого зменшувались, змінювався предмет і коло учасників справи та в якому посилаючись на порушення своїх спадкових прав позивач за первісним позовом просить 1) Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину кв. АДРЕСА_1 ; 2) Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 ; 3) Покласти судові витрати на відповідача.

ОСОБА_2 пред`явила після остаточного визначення позивачем за первісним позовом із межами позовних вимог і колом учасників справи зустрічний позов у якому посилаючись на порушення своїх спадкових прав просить 1) Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину кв. АДРЕСА_1 ; 2) Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 ; 3) Покласти на відповідача ОСОБА_1 судові витрати у справі.

Ухвалою суду від 09.11.2017 позов ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 20.11.2017 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до КМР, треті особи приватний нотаріус КМНО Демчик В.В. про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою суду від 20.11.2017 витребувано докази.

У зв`язку із зміною цивільно-процесуального законодавства суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 04.05.2018 прийнято подану стороною ОСОБА_1 заяву про зменшення розміру позовних вимог, зміну предмету позову та зміну відповідача.

У зв`язку з прийняттям поданої стороною ОСОБА_1 заяви про зменшення розміру позовних вимог, зміну предмету позову та зміну відповідача ОСОБА_2 подала письмову заяву з проханням не долучати до матеріалів справи подану нею, як третьою особою її позовну заяву.

Ухвалою суду від 04.05.2018 витребувано докази.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 04.07.2018 прийнято поданий стороною ОСОБА_2 зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 01.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 07.02.2019 за клопотанням сторони ОСОБА_2 проти якого не заперечувала сторона ОСОБА_1 зупинено провадження у справі № 754/14686/17 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 754/16919/17.

Ухвалою суду від 26.11.2019 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 07.02.2019 за клопотанням сторони ОСОБА_2 проти якого не заперечувала сторона ОСОБА_1 зупинено провадження у справі № 754/14686/17 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 754/16919/17.

Ухвалою суду від 26.03.2024 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 17.06.2024 визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_2 про відвід судді.

Ухвалою суду від 18.06.2024 (суддя Панченко О.М.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді.

Ухвалою суду від 20.06.2024 за заявами/клопотаннями сторони ОСОБА_1 і сторони ОСОБА_2 зупинено провадження у справі № 754/14686/17 до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 754/16919/17.

Ухвалою суду від 12.12.2024 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 18.12.2024 визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_2 про відвід судді.

Ухвалою суду від 18.06.2024 (суддя Саламон О.Б.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 07.04.2025 ОСОБА_3 залучений до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою суду від 07.04.2025 на виконання внесеної до протоколу судового засідання ухвали суду від 07.04.2025 до відома учасників справи доведено про залучення до участі у справі ОСОБА_3 та останньому права і обов`язки, встановлені ст. 43 ЦПК України.

Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

У судовому засіданні сторона ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 і адвокат Гудзера Т.С.) первісний позов підтримала, а зустрічний позов не визнала, а також не заперечувала проти розгляду справи за відсутності третіх осіб.

Сторона ОСОБА_2 (адвокат Багінський А.М.) первісний позов не визнала, а зустрічний позов підтримала, а зустрічний позов не визнала, а також не заперечувала проти розгляду справи за відсутності третіх осіб.

Треті особи в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали.

Приватним нотаріусом подано листа з проханням про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі палати КГС від 08.12.2022 у справі № 921/542/20 «40. Відповідно до частин першої, третьої статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб - порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин. 41. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії"). 42. Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Німеччини"). 43. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ від 01.04.2008 щодо прийнятності у справі "Гуржий проти України" (Gurzhyy v. Ukraine), рішення ЄСПЛ від 17.07.2012 у справі "Мускат проти Мальти" (Muscat v. Malta). 44. Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).».

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Про розгляд справи судом усім учасникам справи достовірно відомо.

З урахуванням викладеного і ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності третіх осіб.

Вислухавши ОСОБА_1 , адвокатів Гудзеру Т.С. і Багінського А.М. , дослідивши матеріали справи № 754/14686/17, оглянувши матеріали справи № 754/16919/17, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про одруження від 29.10.1961 ОСОБА_7 і ОСОБА_8 29.10.1961 зареєстрували шлюб і після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про народження від 08.01.1969 ОСОБА_1 (за паспортом ОСОБА_1 ) є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .

Відповідно до свідоцтва про народження від 11.08.1962 ОСОБА_12 є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_11 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та свідоцтва про розірвання шлюбу від 29.09.2017 ОСОБА_12 після реєстрації 05.06.2011 шлюбу та після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_12 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 08.08.2006 ОСОБА_14 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_14 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.03.1998 ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_3 у рівних долях є власниками кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_7 08.11.2007 зареєстровано автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть від 14.06.2008 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29.09.2017 ОСОБА_1 , а 04.10.2017 ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_7 .

У матеріалах спадкової справи № 36/17 після смерті ОСОБА_7 є експертний висновок № 056/1297-m від 30.10.2017 та за яким прізвища ОСОБА_7 / ОСОБА_7 , ОСОБА_8 / ОСОБА_8 попри розбіжності в документах є ідентичними. Також у матеріалах спадкової справи № 36/17 є інформаційна довідка КПКМР «КМБТІ» від 10.10.2017 КВ-2017 № 35384 та відповідно до якої 1/4 частина кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_16 .

Постановою приватного нотаріуса КМНО Демчик В.В. від 29.09.2017 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті його батька ОСОБА_7 з тих підстав, що ОСОБА_1 пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини і є таким, що не прийняв спадщину.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 22.06.2017 ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19.07.2017 ОСОБА_1 , а 21.12.2017 ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 .

У матеріалах спадкової справи № 23/17 після смерті ОСОБА_11 є нотаріально посвідчений заповіт від 21.07.2015 час 16:45 та за яким ОСОБА_11 все своє майно і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 . Також у матеріалах спадкової справи № 23/17 є інформаційна довідка КПКМР «КМБТІ» від 10.10.2017 КВ-2017 № 35385 та відповідно до якої 1/4 частина кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_11 .

Постановою Верховного Суду від 13.11.2024 залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.05.2023, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 13.01.2024 у справі № 754/16919/17, якими відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним (заповіт ОСОБА_11 від 21.07.2015) та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 79960 грн. - правничої допомоги.

Листом приватного нотаріуса КМНО Демчик В.В. від 03.01.2018 № 1/02-14 ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_11 із-за подання ОСОБА_2 (спадкоємцем першої черги за законом) заяви про зупинення видачі спадщини та оспорювання самого заповіту ОСОБА_2 .. Також цим листом ОСОБА_1 повідомлено, що після смерті його батька ОСОБА_7 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємцями є дочка померлого ОСОБА_20 та ОСОБА_11 , яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка але не оформила своїх спадкових прав і померла. Крім того в цьому листі зазначено, що судом відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про продовження строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та у зв`язку з чим визначити склад спадкового майна, що належало померлій ОСОБА_11 неможливо.

Згідно ст. 1216 ЦК України, 1. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, 1. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, 1. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1222 ЦК України, 1. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. 2. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Згідно ст. 1223 ЦК України, 1. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 2. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 3. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1224 ЦК України, 1. Не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. 2. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. 3. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. 4. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. 5. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. 6. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Згідно ст. 1261 ЦК України, 1. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 4. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України, 1. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. 3. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. 4. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. 5. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Згідно ст. 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 2. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно ст. 1272 ЦК України, 1. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. 2. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. 3. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1276 ЦК України, 1. Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Згідно ст. 1296 ЦК України, 1. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 2. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. 3. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України, 1. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. 2. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно ст. 1298 ЦК України, 1. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. 2. Якщо заповіт складено на користь зачатої, але ще не народженої дитини, видача свідоцтва про право на спадщину і розподіл спадщини між усіма спадкоємцями може відбутися лише після народження дитини. Положення абзацу першого цієї частини застосовується також щодо дитини, зачатої за життя спадкодавця, але народженої після його смерті, у разі спадкування за законом. 3. До закінчення строку на прийняття спадщини нотаріус може видати спадкоємцеві дозвіл на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), якщо це викликано обставинами, які мають істотне значення.

Суть і обґрунтування первісного та зустрічного позовів зводяться до того, що після смерті ОСОБА_7 спадковим майно є 1/4 частина кв. АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 .

Відповідно до наявної у спадковій справі № 36/17 після смерті ОСОБА_7 листа/довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 10.10.2017 за адресою: АДРЕСА_2 станом на 13.06.2008 зареєстровані: 1) ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , період з 11.08.1970 по 26.06.2008 і знятий з реєстрації у зв`язку із смертю); 2) ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , період з 11.08.1970 по 04.10.2017 і знятий з реєстрації у зв`язку із смертю); 3) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , період з 22.01.1998 по теперішній час); 4) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , період з 22.01.1998 по теперішній час).

Відповідно до паспорта ОСОБА_2 вона з 22.01.1998 задекларована/зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) з 22.01.1998 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Сторони за первісним і зустрічним позовом не спростовують тієї обставини, що після смерті ОСОБА_7 у порядку та на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_11 (дружина спадкодавця/мати сторін спору) прийняла спадщину після смерті свого чоловіка але не оформила своїх спадкових прав і померла.

Сторони за первісним і зустрічним позовом не спростовують тієї обставини, що після смерті ОСОБА_7 розмір спадкової частки ОСОБА_11 (дружина спадкодавця/мати сторін спору) за її життя становив 1/2 частина від 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 та 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 .

Позивач за первісним позовом оспорює право на спадкування ОСОБА_2 на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України іншої 1/2 частини від 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 та 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 після смерті ОСОБА_7 посилаючись на те, що ОСОБА_2 постійно не проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_7 на час відкриття спадщини, а тому, не вважається такою, що прийняла спадщину. Зокрема, ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_7 більше ніж рік постійно проживала у Португалії, повернувшись до України 10.08.2018.

Позивач за первісним позовом вважає, що після смерті ОСОБА_7 на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України лише ОСОБА_11 (дружина спадкодавця/мати сторін спору) за життя усе спадкове майно після смерті ОСОБА_7 , а саме 1/4 частину кв. АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , а тому, позивач за первісним позовом просить визнати саме за ним у порядку спадкової трансмісії (ст. 1276 ЦК України) право власності на 1/2 частину від 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 після смерті ОСОБА_7 , які б могла успадкувати на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_2 .

Позивач за зустрічним позовом просить визнати ним право власності на 1/2 частину від 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, р. н. НОМЕР_1 після смерті ОСОБА_7 .

1/4 : 2 = 1/8 - розмір спірної спадкової частини кв. АДРЕСА_1 за первісним і зустрічним позовами.

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

Вирішуючи спір у межах пред`явлених позовних вимог за первісним і зустрічним позовами суд виходить з наступного.

Відповідно до правової позиції викладено у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19 «Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.».

Будь-яких конкретних правових та беззаперечних доказів, які б свідчили про неприйняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_7 (батько сторін) сторона ОСОБА_1 суду не надала.

Зокрема, сторона ОСОБА_1 не надала суду доказів про наявність підстав для застосування ст. 1224 ЦК України.

Посилання сторони ОСОБА_1 , що на момент смерті ОСОБА_7 (батько сторін) ОСОБА_2 не проживала разом із ОСОБА_7 (батько сторін) та не подала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не свідчать про відсутність підстав для застосування гарантованих ч. 3 ст. 1268 ЦК України прав, оскільки реєстрація підтверджує і фіксує факт постійного місця проживання, а також дана норма права не забороняє і не позбавляє права виїзду за межі України. Крім того, дана норма права декларує право на відмову від спадщини, а не на подання заяви про прийняття спадщини.

Доказів відмови ОСОБА_2 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 (батько сторін) суду не надано.

Доказів неприйняття чи втрати права на прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 (батько сторін) суду не надано.

Доказів про виїзд ОСОБА_2 на постійне місце проживання за межі України суду не надано.

Доводи ОСОБА_2 про наявність у неї постійного інтересу до житла за місце своєї реєстрації, її проживання, виконання обов`язків по утриманню житла, надання фінансової допомоги своїм батькам за їхнього життя, стороною ОСОБА_1 правовими доказами не спростовані.

З урахуванням викладеного у задоволенні первісного позову відмовляється за недоведеністю позовних вимог.

Нотаріальними органами ОСОБА_2 на час вирішення спору судом в оформленні і видачі правовстановлюючих документів на спадщину після смерті ОСОБА_7 (батько сторін) не відмовлялось, доказів втрати права на отримання нотаріально засвідчених правовстановлюючих документів на спадщину після смерті ОСОБА_7 (батько сторін) суду на час вирішення спору не надано.

Суд не замінює нотаріальні органи при оформленні спадщини (ст. 1297 ЦК України).

З урахуванням викладеного у задоволенні зустрічного позову відмовляється за недоведеністю позовних вимог про неможливість нотаріального оформлення спадщини у визначеному законом порядку (ст. 1297 ЦК України).

За таких обставин первісний і зустрічний позови задоволенню не підлягають за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 3. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_3 , а також повідомлена усно у судовому засіданні 21.04.2025 адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Судові витрати за первісним позовом покласти на позивача за первісним позовом.

Судові витрати за зустрічним позовом покласти на позивача за зустрічним позовом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: