Справа № 577/552/25
Провадження № 2/577/462/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року

Конотопський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Логіна Є.В.,

секретаря судового засідання Скляр О.М.,

представника відповідача Юсан І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

ТзОВ «ФК «ЕЙС» звернулось до суду із позовною заявою, в якій просять стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованість за договором кредитної лінії № 11-10302587 від 19.11.2023 року в розмірі 30170 грн., 2 422,40 грн. судового збору та 7 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Свої вимоги мотивує тим, що 19.11.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 11-10302587, у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого останній отримав 5000 грн. на строк 240 календарних днів із встановленою стандартною процентною ставкою 2,80 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, занижена процентна ставка 0,7 % від суми кредиту за кожний день користування. За надання кредиту відповідач сплатив банку 250 грн. комісії.

Однак відповідач свої зобов`язання перед ТзОВ «Качай гроші» не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 30170 грн., яка складається з 5250 грн. заборгованості за кредитом, 24920 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом.

22.01.2024 року між ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «Макс Кредит» укладено договір факторингу № 22-01/2024, відповідно до якого ТзОВ «Макс Кредит» приймає належні ТзОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, зокрема і до боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 22-01/2024 від 22.01.2024 року, ТОВ «Макс Кредит» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 14350 грн.,

16.08.2024 року між ТзОВ «Макс Кредит» та ТзОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС, відповідно до якого ТзОВ «ФК «ЕЙС» приймає належні ТзОВ «Макс Кредит» права вимоги до боржників, зокрема і до боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16.08.2024 року, ТзОВ «ФК «ЕЙС» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 30170 грн.

Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, внаслідок чого ТзОВ «ФК «ЕЙС» змушене звернутись до суду.

Ухвалою судді від 03.02.2025 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін.

05.03.2025р. представник відповідача, адвокат Юсан І.О. подала відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача повністю заперечує. Свою позицію мотивує тим, що пунктом п.4.2.5 договору № 00-10302587 від 19.11.23р. передбачено право кредитодавця відступити право вимоги за договором із заміною кредитора у зобов`язанні без згоди позичальника, але з обов`язковим повідомленням позичальника про таке відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення. Однак, матеріали справи не містять доказів виконання первісним кредитором вказаного обов`язку щодо повідомлення позичальника про відступлення права вимоги, відповідач жодного повідомлення не отримував. Крім того, до позовної заяви не додано доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу, укладеним між первісним кредитором ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «Макс Кредит» , а також між ТзОВ «Макс Кредит» та ТзОВ «ФК «Ейс». Тому вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів набуття ним права вимоги від відповідача. Сам факт отримання відповідачем кредитних коштів, не заперечує.

Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі повторної неявки відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача , адвокат Юсан І.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі матеріали, приходить до наступного висновку .

Судом встановлено, що 19.11.2023 року між ТзОВ «Качай гроші» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 11-10302587, у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого останній отримав 5000 грн. на строк 240 календарних днів із встановленою стандартною процентною ставкою 2,80 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, занижена процентна ставка 0,7 % від суми кредиту за кожний день користування. За надання кредиту відповідач сплатив банку 250 грн. комісії.

Однак відповідач свої зобов`язання перед ТзОВ «Качай гроші» не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 30170 грн., яка складається з 5250 грн. заборгованості за кредитом, 24920 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом.

22.01.2024 року між ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «Макс Кредит» укладено договір факторингу № 22-01/2024, відповідно до якого ТзОВ «Макс Кредит» приймає належні ТзОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, зокрема і до боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 22-01/2024 від 22.01.2024 року, ТОВ «Макс Кредит» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 14350 грн.,

16.08.2024 року між ТзОВ «Макс Кредит» та ТзОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 16082024-МК/ЕЙС, відповідно до якого ТзОВ «ФК «ЕЙС» приймає належні ТОВ «Макс Кредит» права вимоги до боржників, зокрема і до боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 16082024-МК/ЕЙС від 16.08.2024 року, ТзОВ «ФК «ЕЙС» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 30170 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що кредитний договір № 11-10302587 укладений в електронній формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Нормою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами ст. 12 цього закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст.640 ЦК - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ст. 642 ЦК - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 526, 615 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 Цивільного кодексу України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Також суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, за якою «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».

За умови не отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги, останній не мав перешкод у реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунок первісного кредитора, згідно умов укладеного між ними кредитного договору.

Відповідач не надав суду жодних доказів сплати кредитної заборгованості як на рахунок первісного кредитора, так і на рахунок позивача у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Як встановлено, відповідач за кредитним договором належним чином не сплачував заборгованість у внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.

З наданих позивачем розрахунків та відповідно до витягів з Реєстру боржників загальна заборгованість відповідача ОСОБА_1 за договором кредиту № 11-10302587 становить 30170 грн., з яких тіло кредиту 5250 грн., відсотки 24920 грн.

Що стосується позиції представника відповідача про відсутність доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Суд відхиляє аргумент відповідача щодо відсутності підтвердження відступлення права вимоги, оскільки вказана обставина доведена відповідними договорам факторингу.

При цьому суд вважає, що обов`язок сплати за договорами відступлення не входить до предмету доказування за позовними вимогами про стягнення заборгованості, а тому не потребує підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Також, п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання умов кредитного договору ОСОБА_1 були порушені права позивача.

Разом з цим суд зазначає, що за змістом положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі-Закон) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, частина 4 статті 18 Закону не містить застереження щодо незастосування зазначених положень пункту 5 частини 3 цієї статті до умови договорів про надання споживчого кредиту.

Частинами 5 та 7 статті 18 Закону передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм, дає підстави для висновку про те, що нарахований позивачем розмір відсотків по кредитному договору № 00-10302587 від 19.11.2023 є несправедливим.

Як судом встановлено, заборгованість відповідача за кредитним договором № 00-10302587 від 19.11.2023 становить 30 170 грн., з яких тіло кредиту 5 250 грн. При цьому, заборгованість за відсотками позивач просить стягнути у розмірі 24 920 грн, яка більш як вчетверо перевищує розмір основного боргу.

Суд вважає, що нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитами не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує її права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст. 3 п. 6, ст. 509 ч. 3 та ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 132/1006/19.

Враховуючи наведене, суд, встановивши неспіврозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача, вважає, що розмір таких слід зменшити до 19 670 грн.

Між тим, враховуючи наявність в останнього непогашеної заборгованості за кредитним договором № № 00-10302587 , суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором в загальній сумі 24 920 грн., яка складається з тіла кредиту в розмірі 5 250 грн та 19 670 грн. відсотків.

При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено наступне.

Позивачем заявлено вимогу про компенсацію понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Відповідно до ч.1 п.1 ч. 3 ст. 133 та ч.1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду копію договору про надання правової допомоги № 2211/Е від 22.11.2024 р., укладеного між ТзОВ «ФК «ЕЙС» та адвокатським бюро «Тараненко та партнери», копію протоколу погодження вартості послуг до договору про надання правової допомоги № 2211/Е від 22.11.2024 р., копію акту прийому-передачі наданих послуг від 22.11.2024 р., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд вважає необґрунтованими вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі 7 000 грн. який, на переконання суду, не є співмірним із наданими адвокатом послугами та складністю справи, та приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на оплату послуг адвоката, пов`язані із складанням, поданням до суду цивільного позову в розмірі 4 000 грн.

Саме такий розмір відповідатиме критеріям дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд ,-

ухвалив :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙС» суму заборгованості за кредитним договором № 00-10302587 від 19.11.2023 року в розмірі 24 920 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот двадцять) грн., судовий збір в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) 40 коп. та 4000 (чотири тисячі) грн. витрат на правничу допомогу.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його оголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЙС» (юридична адреса: 02090, м.Київ, Харківське шосе, 19, офіс 2005, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повний текст рішення складено 18 квітня 2025 року.

Суддя Логін Є. В.