Справа № 569/4371/25
15 квітня 2025 року Рівненський міський суд Рівненської області
в особі головуючої судді - Панас О.В.
при секретарі судового засідання - Алексейчук Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення алментів,- в с т а н о в и в:
У провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19 березня 2011р. Міщанським відділом ЗАГС управління ЗАГС Москви, актовий запис № 327 від 19.03.2011р.
Після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище - « ОСОБА_3 ».
Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 05.03.2025 року до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати покласти на Відповідача.
Свої вимоги обгрунтовує тим, що 19 березня 2011р. було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Міщанським відділом ЗАГС управління ЗАГС Москви, актовий запис № 327 від 19 березня 2011р.
Від даного шлюбу мають спільну доньку, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крайній раз батько дитини, ОСОБА_2 , бачився з донькою в навесні 2016 року. З того часу батько дитини участі у вихованні не бере, фінансово дитину перестав підтримувати з осені 2018 року. Та і протягом всього часу фінансова підтримка була абсолютно недостатньою. З моменту останньої зустрічі батько дитини проживає в РФ та спроб побачитись з донькою не здійснював, а дитина з того часу проживає в Україні разом з нею.
Від початку шлюбу у них були різні погляди на сімейні цінності а також відношення до сімейного життя. Чоловік не мав постійного місця роботи, не працював, і не вважав це необхідністю. У зв`язку з цим сім`я перебувала в досить скрутному матеріальному становищі. Непорозуміння між ними супроводжувалися психологічним насильством з боку відповідача.
З квітня 2017 року проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Незважаючи на спроби зберегти сім`ю, будь-які подружні відносини відсутні, сім`я фактично розпалася. Вважає, що надалі збереження шлюбу не доцільне та суперечить інтересам дитини. Останні дев`ять років проживають окремо, абсолютно переконалася у неможливості примирення з чоловіком та поданий нею позов про розірвання шлюбу відповідає дійсній її волі.
Після розірвання шлюбу дитина залишається проживати разом з нею.
Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати.
Вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо дитини.
Разом з тим, враховуючи ту обставину, що відповідач останні шість років не надавав кошти на потреби сім`ї, в тому числі на дитину, є підстави вважати що відповідач і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання дитини, тобто сплати аліментів.
Відповідно до статті 58 ЗУ «Про міжнародне приватне право» , шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні.
Згідно з частиною 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди розглядають справи з іноземним елементом, якщо у справі про сплату аліментів позивач має місце проживання в Україні.
Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умовим, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За наведених обставин, суд вважає, що відповідач у належний спосіб був повідомлений про дату судового засідання , а тому у відповідності до ч.1ст.223 ЦПК можливо розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі матеріалів з ухваленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280 - 282 ЦПК України, проти чого позивачка не заперечує.
За таких обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність сторін.
Ухвалою Рівненського міського суду від 07.03.2025 у справі відкрите спрощене позовне провадження призначено розгляд справи з викликом сторін.
Дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступних висновків
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Статтею 24 СК України закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень статті 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до вимог статті 112 СК України, якою визначено підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення
Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Враховуючи, що відповідач громадянин росії, мешкає на території росії, шлюб укладено на території росії, у даній справі суд враховує Постанову ВС КЦС від 29.11.2023 № 202/4449/22 .
Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами- членами СНД, зокрема, Україною і російською федерацією, та ратифікованою Законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Разом із тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року".
Відповідно до вказаного Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.
Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Проте з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага. Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів" від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, яка набрала чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерації і республікою білорусь.
Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінетом Міністрів України було врегульоване питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінетом Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, станом на день розгляду справи апеляційним судом свідоцтво про укладення шлюбу, видане на території російської федерації, не потребує будь-якої легалізації. Тому таке свідоцтво може бути прийнято судом як доказ укладення шлюбу між сторонами та не може бути окремою підставою для відмови у розірванні шлюбу.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду є здійснення своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
Судом встановлено, що 19.03.2011 було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , зареєстрований 19 березня 2011р. Мещанським відділом ЗАГС управління ЗАГС Москви, актовий запис № 327 від 19 березня 2011р. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - ОСОБА_3 .
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно оглянутої судом копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 , яким підтверджується реєстрація актового запису № 1925 Мещанським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви 30.08.2012..
З оглянутої судо довідки від 21.01.2013 № 6111-536-31, виданої посольством України в росії, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована громадянкою України.
З ЄДДР підтверджується, що ОСОБА_1 з 10.11.2016 зареєстрована у АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що подружні стосунки припинені з 2016 року, та не відновлювалися. Сторони проживають окремо, спільного господарства, бюджет не ведуть, не мають спільних інтересів і не піклуються один про одного. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю. Виходячи з достовірно встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що між сторонами відсутні почуття любові, поваги, взаєморозуміння. Примирення не можливе , оскільки взаємної волі сторін на спільне проживання немає. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них та неповнолітньої дитини. За наведених обставин, шлюб слід розірвати.
Судом встановлено, що спільна дитина сторін, дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з матір`ю у м.Рівному.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають певні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2025 рік" установлено у 2025 році прожитковий мінімум на дитину віком від 6 дo 18 років починаючи з січня 2025 становить 3198 грн.
Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі.
Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Враховуючи загальні засади регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, а саме, рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду - 05.03.2025 року до досягнення дитиною повноліття.
Рішення суду про стягнення аліментів на дітей у межах суми платежу за один місяць з 05.03.2025р. по 05.04.2025 р. - допустити до негайного виконання. Судові витрати - судовий збір за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету в сумі 1211,20 грн. , від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову підлягають до стягнення з відповідача . Понесені судові витрати позивачкою по оплаті судового збору у сумі 1211,20 грн. підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки.
На підставі вищевикладеного, ст. ст. 55, 110, 112, 115 , 180, 182, 191 СК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, в и р і ш и в:
Позовну заяву ОСОБА_1 , задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19 березня 2011р. Мещанським відділом ЗАГС управління ЗАГС Москви, актовий запис № 327 від 19 березня 2011 року, розірватти.
Після розірвання шлюбу залишити за позивачкою прізвище - « ОСОБА_3 ».
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,уродженця м.Красноярск, аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.03.2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення суду про стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 05.03.2025р. по 05.04.2025 р. - допустити до негайного виконання.
Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір за вимогу про стягнення аліментів у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. в прибуток державного бюджету України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом , що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,проживає за адресою: рф, АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено - 15.04.2025 року.

Суддя О.В.Панас