Справа № 352/694/25
Провадження № 2/352/547/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 рокум. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Гундич Г. В.,

розглянувши у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, у якому просив визнати за ним право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 .

Заявлений позов обґрунтовував тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів № 52 від 23 березня 1988 р. за його дідом ОСОБА_1 визнано право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 . Це будинковолодіння 1972-1991 років забудови, тобто спірне майно не є самочинним. До збудованих до 05 серпня 1992 р. житлових будинків закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності, документом, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, побудованого до 05.08.1992, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. При цьому право власності не зареєстроване, правовстановлюючий документ відсутній. Дід був одноособовим власником будинковолодіння, яке складається з житлового будинку та господарських будівель і споруд, дійсна вартість яких становить 1117059 грн. 01.02.2005 дід при житті склав заповіт, який посвідчено секретарем Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, заповівши все належне йому майно позивачу. На цей час заповіт не скасовувався і не змінювався. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 діда позивач як єдиний спадкоємець за заповітом прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкоємцем за законом першої черги є дядько позивача ОСОБА_2 відповідач у справі, також спадкоємцем був батько позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 відповідачка в справі. Останні в установленому законом порядку та строки не заявили про свої спадкові права. Інших спадкоємців за законом або заповітом на спадкове майно після смерті ОСОБА_1 , які б заявили про свої спадкові права, немає. Відсутність правовстановлюючого документа на спадкове будинковолодіння перешкоджає позивачу оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку, що підтверджується відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

Позивач у поданій до суду заяві позов підтримав, просив його задоволити, повернути йому 50 % сплаченого судового збору та розглянути справу без його участі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у поданих до суду заявах позов визнали, не заперечували щодо його задоволення, просили справу розглянути без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Установлено, що дід позивача ОСОБА_1 був власником будинковолодіння АДРЕСА_1 , 1972-1991 років побудови.

Підставою для оформлення права власності ОСОБА_1 на спірне будинковолодіння було рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів № 52 від 23 березня 1988 р. з доданим до нього списком власників будинків по с. Черніїв. Однак, ОСОБА_1 за життя не зареєстрував своє право власності, правовстановлюючий документ відсутній.

Будинковолодіння складається з житлового будинку та господарських будівель і споруд, його дійсна вартість на цей час становить 1117059 грн.

Статя 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначала, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966, реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та розташовані в межах міст і селищ міського типу.

Жодною інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах.

Закон України «Про власність» від 07.02.1991 також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності.

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обовязкової реєстрації таких прав.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що до збудованих до 05 серпня 1992 р. обєктів нерухомого майна закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. А документом, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 557/1209/16-ц.

Отже, ОСОБА_1 уважався власником будинковолодіння, і це право презумується.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 позивач як єдиний спадкоємець за заповітом, посвідченим 01.02.2005 секретарем Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 12168 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, про відмову від спадщини не заявляв.

Спадкоємцем за законом першої черги є дядько позивача ОСОБА_2 відповідач у справі, також спадкоємцем був батько позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 відповідачка в справі. Останні в установленому законом порядку та строки не заявили про свої спадкові права, на спадщину не претендують.

Указані обставини, які відповідачами не заперечувалися, підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачає ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини

З огляду на те, що відсутність правовстановлюючого документа на спадкове будинковолодіння позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку, суд визнає за ним право власності на вказане будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після померлого діда.

Ураховуючи визнання позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, суд у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 142 ЦПК України повертає позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 5585,30 грн.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 58 Конституції України, ст. 5, 1223, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,керуючись ст. 142, 200, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 вартістю 1117059 грн у порядку спадкування за заповітом, посвідченим 01.02.2005 секретарем Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, після померлого ОСОБА_1 .

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову згідно квитанції КБ «Приватбанк» № 0.0..1 від 24.03.2025, що становить 5585 (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять) грн 30 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складене 23.04.2025.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ