ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2268/25
провадження № 2/753/4758/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Микитин О.В., представника позивача - адвоката Левченко С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЕРИНГ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів, у зв`язку порушенням термінів виплати зарплати, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року адвокат Левченко Світлана Миколаївна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЕРИНГ» в якому просить стягнути 150 919,51 грн, з яких: 24 875,00 грн - заробітна плата за жовтень 2024 року; 8 971,27 грн - компенсація за невикористану щорічну відпустку; 106 442,16 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 31.01.2025 та до проведення повного розрахунку; 631,08 грн - компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати; 10 000,00 грн - моральна шкода.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «РАЙЕРИНГ» у порушення вимог статті 116 КЗпП України не виплатило ОСОБА_1 усіх належних їй сум при звільненні та не повідомило письмово про нараховані й виплачені їй суми, а саме заробітної плати за жовтень 2024 pоку та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, що складає 11 календарних днів, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з їх несвоєчасною виплатою та компенсації завданої моральної шкоди.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2025 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/2268/25 за вказаним позовом за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, розгляд справи призначено на 18 березня 2025 року.

13 березня 2025 року представник позивача подала заву про зміну предмету позову, в якій просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЕРИНГ» 127 486,06 грн, з яких: 116 854,98 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 10 лютого 2025 року; 631,08 грн - компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати; 10 000,00 грн - моральна шкода.

Як передбачено частиною другою, третьою статті 49 ЦК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У судовому засіданні 18 березня 2025 року вказана заява прийнята судом до розгляду.

18 березня 2025 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 15 квітня 2025 року.

Відповідач у судові засідання 18 березня 2025 року та 15 квітня 2025 року свого представника не направив, про поважні причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав.

Як передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов таких висновків.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 згідно з наказом №24-к від 20 травня 2024 року з 22 травня 2024 року була прийнята на посаду начальника відділу кадрів Товариства з обмеженою відповідальності «РАЙЕРИНГ».

31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 була звільнена з посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України відповідно до наказу ТОВ «РАЙЕРИНГ» від 31 жовтня 2024 року № 44-к.

З вказаного наказу вбачається, що ОСОБА_1 нараховано компенсацію щорічної основної відпустки за період роботи з 22 травня 2024 року по 31 жовтня 2024 року за 11 календарних днів.

Відповідно до частини першої статті 47КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідач не здійснив з позивачем, яка була присутня на роботі, розрахунку в день звільнення та не виплатив усі належні ОСОБА_1 кошти.

Матеріали справи свідчать, що відповідач виплатив позивачеві нараховану, але не виплачену заробітну плату та грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки у розмірі 27 246,25 грн. 10 лютого 2025 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача та листом Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за вих. № Ц/1/473-ЦА-25 від 17 лютого 2025 року.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином у цій справі спірні правовідносини врегульовані чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, а тому до цього періоду недоречно застосовувати правові позиції, викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, щодо застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Схожий за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22.

Суд враховує, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У цій справі відповідач не навів поважних причин, з яких він не провів з позивачем відповідний розрахунок при звільненні.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, провадиться судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Абзацом третім пункту 2 цього Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

З огляду на викладене на користь позивача за період з 01 листопада 2024 року по 10 лютого 2025 року слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 83 302,56 грн (1 156,98 (середньоденний заробіток) х 72 робочих дні (з урахуванням правого регулювання святкових і неробочих днів під час воєнного стану)).

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у загальній сумі 83 302,56 грн. відповідно до наведеного вище розрахунку суду.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

За змістом ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

При цьому, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно з пунктом 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми компенсації, виходячи з вимог частини першої статті 13 ЦПК України щодо меж розгляду справи, суд дійшов висновку, що він відповідає наведеним вище вимогам законодавства та є арифметично правильним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у сумі 631,08 грн.

Заперечень проти цих вимог та заперечень проти наданого розрахунку компенсації, як і власного її розрахунку, відповідач не подав.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вказана норма закону містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Висновки щодо застосування наведеної норми КЗпП України викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 17 січня 2024 року у справі № 708/447/23.

Судом встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідача щодо несвоєчасної виплати належних позивачеві сум при звільненні порушено законні права позивача, завдано моральних стражданнях внаслідок порушення її трудових прав, які полягають у порушенні звичного для позивача укладу життя, емоційного напруження, її моральних переживань та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для захисту порушеного права у судах, погіршення її життєвих умов, оскільки позивач була позбавлена свого законного джерела доходу.

За таких обставин, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат з урахуванням її стану здоров`я, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню у сумі 2 000,00 грн.

Судові витрати відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 859,33 грн. (83302,56+631,08+2000 / 100).

В частині повернення позивачу судового збору у зв`язку із сплатою його в більшому розмірі, ніж встановлено законом, при зверненні до суду та зменшенням розміру позовних вимог після відкриття провадження у справі, суд роз`яснює, що у такому випадку сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись статтями 4, 12-13, 78-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЕРИНГ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів, у зв`язку порушенням термінів виплати зарплати, моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЕРИНГ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 83 302,56 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати у розмірі 631,08 грн., компенсацію моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 859,33 грн.

В іншій частині вимог - у задоволенні позову відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РАЙЕРИНГ» (м. Київ, вул. Кам`янська, буд. 77, ідентифікаційний код 44569893).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 21 квітня 2025 року.

Суддя О.В. Якусик