Провадження № 2/643/815/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Єрмакової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фінанс»

до ОСОБА_1

про стягнення 48 303, 01 грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - позивач) звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 48 303, 01 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 200, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 01.02.2019 року між АТ «Альфа Банк» та відповідачем було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200 000, 00 грн, з процентною ставкою 26 % річних, із встановленням обов`язкового мінімального платежу у розмірі 5 % від загальної суми заборгованості, але не менше 50 грн. Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 20.09.2021 року за ним утворилась заборгованість в сумі 48 303, 01 грн. 20.09.2021 року між АТ «Альфа - Банк» та позивачем укладено договір факторингу, відповідно до умов якого АТ «Альфа - Банк» відступив ТОВ «ФК «Еліт - Фінанс» за плату, а ТОВ «ФК «Еліт - Фінанс» прийняв належні АТ «Альфа - Банк» права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 01.02.2019, укладеним між АТ «Альфа - Банк» та відповідачем. Однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання в частині повного та своєчасного повернення кредитних коштів не виконує. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою від 11.10.2024 року Московський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі № 643/11724/24, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 18.11.2024 року.

16.10.2024 року представником позивача подано заяву, відповідно до змісту якої просить суд розгляд справи проводити без участі представника позивача.

11.11.2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не додано до Договору Додаток № 4, у якому зазначено дату оплати обов`язкового мінімального платежу. Разом з цим, у розділі ІV вказаного договору зазначено, що примірний графік та розрахунок сукупної вартості наводяться в Тарифах, які є невід`ємною частиною договору, але вказані Тарифи позивачем не надані. Відсутність вказаних додатків до Договору не дає змоги оцінити умови вказаного договору, а також наслідки та умови їх настання у разі невиконання умов Договору. Крім того, розрахунок складений представником позивача, та будь-яких інших доказів видачі коштів відповідачу у розмірі вказаної суми та розрахунку заборгованості від АТ «Альфа - Банк» матеріали справи не містять. Представник відповідача зазначає, що про суми виданих АТ «Альфа - Банк» відповідачу коштів та нарахованих процентів за користування кредитом згадується лише у виписці з додатку до Договору факторингу № 3 від 20.09.2021, де відсутній детальний розрахунок з поясненнями механізму виникнення у відповідача заборгованості у розмірі заявленої у позові суми. При цьому, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи. Однак розрахунок від позивача не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Первинний документ це документ, який містить відомості про операції. При цьому, представник відповідача вказує, що відповідно до п. 52 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 (далі - Положення) первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, у разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Копія виписки по рахунку відповідача не містить обов`язкових для неї реквізитів: дати складання, посади осіб, підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Таким чином, незрозуміло ким складена ця виписка та хто відповідальний за правильність її змісту. Крім того, надана позивачем копія виписки по рахунку відповідача включає значні суми заборгованості по так званому «розрахунково-касовому обслуговуванню основної карти». При цьому вбачається, що суми таких списань постійно різні, а природа їх виникнення незрозуміла та позивачем не пояснюється. Крім того, ні в умовах кредитного договору від 01.02.2019, ні у паспорті споживчого кредиту не передбачено надання відповідачу послуг «розрахунково-касового обслуговування основної карти» та стягнення плати за їх надання. Таким чином, представник відповідача вважає, що обставини наведені у позовній заяві необґрунтованими, а вимоги описані позивачем не доведеними, оскільки належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження цих обставин позивачем до суду не надано. Разом з цим, зі змісту позовної заяви незрозуміло з якого моменту, на думку позивача, відповідач почав порушувати умови кредитного договору і, відповідно, коли позивач дізнався про порушене право. Проте, зі змісту доданого до позовної заяви паспорта споживчого кредиту вбачається, що строком внесення споживачем щомісячного платежу є період до 24 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місцем відкриття карти. Тобто, у разі порушення відповідачем зобов`язань за вказаним договором, строк позовної давності за загальним правилом повинен був починати перебіг з 25 числа відповідного поточного місяця, у якому відповідачем не було внесено щомісячний платіж. Згідно з наданої позивачем виписки по рахунку відповідач останній раз здійснював поповнення вказаного рахунку на суму 500 грн. 06.11.2020 року. Тобто, 06.11.2020 року остання дата, коли відповідач визнав наявність між ним та АТ «Альфа Банк» відносин за кредитним договором та боргу за цим договором. Отже строк позовної давності для подання вказаної заяви сплив 06.11.2023 року. Разом з цим, відомості щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу представник відповідача вважає недостовірними та не доведеними.

11.11.2024 представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності.

11.11.2024 року представником відповідача подано до суду клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 18.11.2024 року, та у наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 13.11.2024 року Московський районний суд м. Харкова клопотання представника відповідача Ломаги К.В. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнив.

18.11.2024 року судове засідання відкладено на 24.12.2024 року у зв`язку з неявкою представника позивача.

19.11.2024 року представником позивача подано заяву, відповідно до змісту якої просить суд розгляд справи проводити без участі представника позивача та ухвалення заочного рішення судом.

25.11.2024 року представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якого просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що надані позивачем виписки по рахунку є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості відповідача. Таким чином, заборгованість відповідача підтверджується у сукупності умовами кредитного договору, виписками по рахунку та розрахунком заборгованості, який зроблено на підставі даних документів. Щодо незгоди відповідача з комісією за розрахунково-касове обслуговування, представник позивача зазначає, що умовами кредитного договору передбачено саме комісія за розрахунково-касове обслуговування, а не комісія за обслуговування кредитної заборгованості, на що посилається відповідач. Разом з цим, посилання відповідача на несправедливість такої умови кредитного договору, як комісія за обслуговування кредитної заборгованості є помилковим та таким, що суперечить вимогам ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, представник позивача зазначає, що поданням заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, відповідач підтверджує факт порушеного права позивача, та, як наслідок позовні вимоги (позовна давність може бути застосована виключно за наявності порушеного права). Крім того, позивачем разом із позовною заявою надано всі докази, які підтверджують розмір витрат позивача на правничу допомогу.

24.12.2024 року розгляд справи відкладено на 20.02.2025 року у зв`язку з перебуванням судді Новіченко Н.В. у щорічній відпустці.

20.02.2025 року судове засідання відкладено на 21.03.2025 року за клопотанням представника відповідача.

10.03.2025 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту яких представник відповідача зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволення, є необґрунтованими та безпідставними з таких підстав:

- розрахунок складений представником позивача одноособово і є лише його одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, а отже не може підтверджувати факт видачі відповідачу кредитних коштів у вказаному розмірі;

- надана копія виписки по рахунку відповідача не може бути належним доказом для підтвердження наявності у відповідача кредитної заборгованості в межах заявлених сум;

- арифметичний підрахунок сум фінансових операцій по наданій позивачем копії виписки по рахунку відповідача не збігається із сумою, заявленою у позовних вимогах.

У судовому 21.03.2025 представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимогах.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 21.03.2025 року після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 31.03.2025 року.

У судовому засіданні 31.03.2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2019 року між АТ «Альфа-Банк» (далі Банк) та відповідачем було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом 200 000, 00 грн., процентною ставкою 26 % річних, зі сплатою обов`язкового мінімального платежу у розмірі 5 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.

20.09.2021 року між АТ «Альфа-Банк» (Клієнт) та ТОВ «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» (Фактор), було укладено Договір факторингу № 3, відповідно до п. 2.1. якого в порядку і на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступає Фактору, а Фактор набуває належне Клієнту право вимоги до Боржників за договорами, перелік яких наведено у додатку № 1-1 до Договору.

Згідно з п. 2.2. Договору право вимоги, що відступається згідно даного Договору включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить Клієнту.

Право вимоги вважається відступленим Фактору з дати оплати Фактором ціни права вимоги відповідно до п. 4.2. цього Договору. В дату здійснення оплати Фактором ціни прав вимоги відповідно до п. 4.2. цього Договору сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників за формою, встановленою в Додатку № 2 до цього Договору.

Умовами п. 2.3.1 Договору факторингу № 3 передбачено, що Клієнт зобов`язаний в день здійснення оплати Фактором ціни Прав вимоги відповідно до п. 4.2 Договору додатково підготувати і передати Фактору в електронній формі, електронною поштою або кур`єрською доставкою на електронному носієві (флеш компакт диск та інші оптичні носії інформації) Реєстр Боржників за формою, встановленою у Додатку № 1-2 (Реєстр Боржників має містити поля відповідно до переліку згідно Додатку № 1-2) до цього Договору, з усіма заповненими даними про Боржників.

Згідно з п. 4.2 Договору факторингу № 3 Фактор зобов`язаний передати у розпорядження Клієнту грошові кошти і сплатити Клієнтові ціну Прав вимоги у розмірі 12 844 800 грн., шляхом перерахування на рахунок Клієнта № НОМЕР_1 відкритого в АТ «Альфа Банк», в дату підписання Договору.

Відповідно до Акту приймання-передачі Реєстру боржників від 20.09.2021 року до Договору факторингу № 3 від 20.09.2021 року, Клієнт передав, а Фактор отримав Право вимоги, детальний опис складових якого наведений у Додатку № 1-1 до Договору. Загальна кількість боржників становить 9188, загальний розмір заборгованості складає: за тілом, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами 236 676 037, 24 грн. за штрафними санкціями (неустойкою, пенею) 13 738 547, 91 грн.

Згідно копії платіжного доручення № 559 від 20.09.2021 ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перерахувало АТ «Альфа-Банк» кошти в сумі 12 844 800, 00 грн. з призначенням платежу за Право вимоги згідно з Договором факторингу № 3 від 20.09.2021 року Без ПДВ.

Як вбачається з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором від 01.02.2019 в сумі 48 303, 01 грн., з яких залишок по тілу кредиту 43 197, 41 грн., залишок заборгованості за штрафними санкціями 5 105, 60 грн.

Відповідно до складеного позивачем розрахунку за відповідачем значиться заборгованість в сумі 48 303, 01 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

В силу приписів ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, за приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ст. 71 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 645/59/16-ц, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до п. 51 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, що затверджений Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 № 75 (далі Положення) первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Залежно від характеру операції та технології оброблення облікової інформації до первинних документів можуть уключатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції). Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі.

Умовами п. 52 Положення визначено, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. 57 Положення інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Пунктом 60 Положення визначено, що клієнтські рахунки та рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Банк забезпечує ведення синтетичного обліку за допомогою рахунків II, III, IV порядків Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2017 року за № 89 (зі змінами). Детальна інформація про кожного контрагента та кожну операцію фіксується на рівні аналітичного обліку на аналітичних рахунках. Аналітичні рахунки повинні містити обов`язкові параметри, визначені нормативно-правовими актами Національного банку України. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожними відповідним рахункам синтетичного обліку.

Згідно з п. 61 Положення форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер клієнтського рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) сума вхідного залишку за рахунком; 7) код ID НБУ банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.

Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку (п. 62 Положення).

Таким чином, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Отже, саме виписка по рахунку є належним доказом підтвердження видачі кредиту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, - у разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Таку правову позицію було висловлено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 року у справі №200/5647/18.

У разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

Оскільки позивач набув права вимоги за кредитним договором на підставі укладеного договору факторингу № 3 від 20.09.2021, саме на останнього покладено обов`язок з доведення перерахування позичальнику грошових коштів на вказаний ним картковий рахунок.

Водночас, наявна в матеріалах справи банківська виписка не містить всіх обов`язкових реквізитів, встановлених п. 51 Положення, зокрема посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції, а відтак є недійсною і не може бути підставою для бухгалтерського обліку, у зв`язку з чим судом до уваги не приймається.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом підтвердження надання відповідачу кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем у позовній заяві, та не містить відомостей, що дозволили б перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків а отже - не є належними доказами існування боргу.

Розрахунок заборгованості, складений позивачем, не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій позивача.

Кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення заборгованості, оскільки позивач не надав допустимих, достовірних і достатніх доказів заявленого розміру заборгованості, яку не підтвердив первинними бухгалтерськими документами, не надав суду жодних первинних документів, які б підтвердили розмір заборгованості.

Водночас, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю.

При цьому, суд не приймає до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки виходячи з вимог статті 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення 48 303, 01 грн.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фінанс» (; м. Київ, пл. Солом`янська, буд. 2).

4. Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено 22.04.2025 року.

Суддя Н.В. Новіченко