ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2997/25 Справа № 204/5393/24 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2024 року у складі судді Приваліхіної А.І. у справі за позовом Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на предмет стягнення з відповідачів солідарно на свою користь заборгованості у загальному розмірі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних 98612,26 грн, що виникла станом на 31 березня 2024 року, з яких: 74340,10 грн сума основного боргу, 2798,32 грн сума 3% річних, 21473,84 грн інфляційне збільшення, обґрунтовуючи це тим, що між КП «Дніпроводоканал» та відповідачами склалися фактичні відносини з приводу надання послуг водопостачання, абоненту відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Споживачі, що зареєстровані за спірною адресою, зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до розрахунку сума заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 31 березня 2024 року складає у загальному розмірі 73936,14 грн, яка утворилась за період з 1999 року по березень 2024 року. У добровільному порядку відповідачі не сплачують заборгованість, тому позивач змушений звернутись до суду(а.с.1-3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2024 року позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення - залишені без задоволення (а.с. 120-123).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, КП «Дніпроводоканал» ДМР у грудні 2024 року подало апеляційну скаргу (а.с. 126-128), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано того факту, що станом на 30 липня 2018 року за спірною адресою зареєстровано 6 осіб, з яких одна особа знята з реєстрації 26 квітня 2021 року у зв`язку зі смертю, тобто, поза межами, за який наданий розрахунок заборгованості. За період з грудня 1999 року по березень 2024 року позивачем надана два розрахунки з двох програм по обслуговуванню особових рахунків абонентів, що судом враховано не було. Також суд не взяв до уваги довідку про склад сім`ї, долучену до матеріалів позовної заяви, з якої встановлюється проживання за спірною адресою однієї родини, а в позові заявлені вимоги про солідарне стягнення заборгованості, а не з кожного відповідача окремо.

Відповідачі, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог КП Дніпроводоканал ДМР, суд першої інстанції виходив з того, що два розрахунки заборгованості, надані позивачем, є неналежним доказом у справі, оскільки складені за різні періоди, є арифметично невірними та такими, що не узгоджуються, ані між собою, ані із іншими доказами у справі, зокрема, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10 квітня 2024 року, в якій зазначені відповідачі, що зареєстровані за спірною адресою у різні періоди, які входять до періодів розрахунків заборгованості. Суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів такої заборгованості не відповідають обставинам справи та письмовим доказам.

Колегія суддів повністю не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом господарської діяльності позивача КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 22 березня 2023 року № 72/35 (а. с. 16 та на звороті).

Відповідно до довідки про та склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 10 квітня 2024 року, у кв. АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 13 червня 1978 року); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 01 серпня 1996 року); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 23 жовтня 2003 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 21 березня 2002 року); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (з 01 серпня 1996 року, знята з реєстрації 26 квітня 2021 року) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (з 10 липня 1997 року) (а. с. 6).

Так, позивачем заявлено позовні вимоги про солідарне стягнення з: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як безпосередніх споживачів послуг, суми заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з грудня 1999 року по березень 2024 року, з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення в розмірі 98612 гривень 26 копійок, яка складається з: суми основного боргу 74340,10 грн (за період з грудня 1999 року по березень 2024 року), інфляційне збільшення суми боргу 21473,84 грн (за період з липня 2018 року по січень 2022 року) та 3 % річних 2798,32 грн (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), на підтвердження чого позивачем надано суду розрахунок заборгованості за два різні періоди: з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а.с. 9-11) та, з липня 2018 року по березень 2024 року (а.с. 12-15), а також, довідку про склад сім`ї (а. с. 6).

Таким чином, з довідки про склад сім`ї судом першої інстанції встановлено, що за вказаною адресою було зареєстровано 6 осіб, в тому числі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , однак була зареєстрована за вказаною адресою з 01 серпня 1996 року по 26 квітня 2021 року. При цьому, з розрахунку заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року судом встановлено, що такі нарахування позивачем здійснювалися із розрахунку на 6 осіб, отже з урахуванням ОСОБА_6 , однак, на якій підставі він хоче стягнути її заборгованість з відповідачів та чому останні повинні нести тягар щодо погашення такої заборгованості іншого користувача, позивачем у позовній заяві не зазначено, жодних обґрунтувань цьому не надано.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилася за період з грудня 1999 року по березень 2024 року, на підтвердження чого надано два різні розрахунки заборгованості: за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а.с. 9-11) та, з липня 2018 року по березень 2024 року включно (а.с 12-15).

Однак, яким чином позивачем обраховувалася заборгованість за грудень 1999 року суду не зрозуміло, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а.с. 9-11), не містить окремого помісячного нарахування за 1999 рік, а лише загальні відомості за цілий рік.

Суд першої інстанції вважав вказаний розрахунок заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а.с. 9-11) таким, що є арифметично невірним, оскільки, по-перше, він не містить ані тарифів, за якими здійснювалися розрахунки; ані норм, на які здійснюється нарахування, ані відомостей про те, яким чином та на підставі чого здійснювалися перерахунки; по-друге, здійснений він із розрахунку на 6 осіб, тоді як у період: з січня 1999 року по 21 березня 2002року за вказаною адресою були зареєстровані 4 ( ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та ОСОБА_2 ); з 22 березня 2002 року по 23 жовтня 2002 року - 5 ( ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ); а з 24 жовтня 2002 року по липень 2018 року - 6 ( ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 не може бути солідарним боржником за період з грудня 1999 року по 22 жовтня 2003 року, оскільки за даною адресою він зареєстрований лише з 23 жовтня 2003 року, а ОСОБА_3 не може бути солідарним боржником за період з грудня 1999 року по 28 липня 2017 року, бо він у липні 1999 року тільки народився, а в липні 2017 року лише досяг повноліття, а доти обов`язок щодо утримання дітей покладено на батьків.

Зясовуючи характер спірних правовідносин з відмовою у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а.с. 9-11), є неналежним доказом у справі.

Розрахунок заборгованості за період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року (а.с.9-11) не узгоджується із розрахунком за період з липня 2018 року по березень 2024 року (а.с.12-15), оскільки, перший здійснений із розрахунку заборгованості на 6 осіб та станом на липень 2018 року має вихідне сальдо 71336,77 грн, тоді як другий - складений із розрахунку на 5 осіб, та має вхідне сальдо на серпень 2018 року у розмірі 71336,77 грн заборгованості, що свідчить про те, що позивач намагається перекласти відповідальність зі стягнення заборгованості, яка утворилася у період з січня-грудня 1999 року по липень 2018 року за 6 користувачами наданих позивачем послуг, на інших користувачів, шляхом її перенесення, як вхідного сальдо за серпень 2018 року до розрахунку заборгованості за період часу з липня 2018 року по березень 2024 року.

Крім того, з розрахунку заборгованості за період з липня 2018 року по березень 2024 року (а.с. 12-15), судом встановлено, що позивачем здійснювалися перерахунки, однак, яким чином та на підставі чого вони здійснювалися невідомо, враховуючи, що відповідачі мають прилад обліку води (лічильник), однак яким чином здійснювалося позивачем їм нарахування послуг (за нормами чи лічильником), не зрозуміло.

При цьому суд зазначив, що з вказаного розрахунку заборгованості не зрозуміло на кого саме з відповідачів здійснювалося/не здійснювалося нарахування у вказаних періодах, що відповідно свідчить про необґрунтованість позовних вимог та невідповідність заявлених вимог фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції вважав, що вказаний розрахунок заборгованості не має жодної калькуляції щодо порядку нарахування позивачем відповідачам інфляційного збільшення та 3 % річних (суми боргу, індексу інфляції, кількості днів прострочення тощо), що в свою чергу позбавляє суд можливості здійснити перевірку правильності розрахунку та обґрунтованості заявлених сум до стягнення, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за період часу з липня 2018 року по березень 2024 року (а.с. 12-15), також є неналежним доказом у справі.

Також суд першої інстанції зазначив про те, що не приймає до уваги надані позивачем докази від 05 серпня 2024 року (а.с. 47-75), зокрема: рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 82 від 26 лютого 2013 року та № 939 від 18 вересня 2018 року та перелік тарифів для населення, які діяли з 01 березня 2012 року по 31 січня 2023 року та додаткові пояснення від 07 листопада 2024 року, оскільки звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, тим більше, що частиною із вказаних документів він керується у своїй діяльності, а інша частина перебуває у його розпорядженні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних права та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинковихприміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Звертаючись до суду із позовом КП «Дніпроводоканал» зазначало, що між ними та відповідачами, як зареєстрованими у квартирі, встановились фактичні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та за основним квартиронаймачем ОСОБА_5 відкрито та закіплено особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до частини першої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Таким чином, сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Як вбачається з розрахунків заборгованості за спірний період за адресою, якою утворилась станом на 31 березня 2024 ркоу, починаючи з 1999 року, така заборгованість значиться за зареєстрованими відповідачами, однак, враховуючи дані з довідки про склад сім`ї, колегією суддів встановлено, що:

- за період з грудня 1999 року до 28 липня 2017 року у солідарному порядку відповідають за даним позовом відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 та їх солідарна заборгованість за вказаний період становить 61 915,30 грн;

- за період з 28 липня 2017 року до липня 2018 року у солідарному порядку відповідають відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , який з 28 липня 2017 року став повнолітньою особою, а за період з серпня 2018 року до березня 2024 року солідарними відповідачами є усі зареєстровані особи за спірною адресою та їх солідарна заборгованість за вказані періоди становить 3203,30 грн.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник наголошував на тому, що подав позов до відповідачів, які несуть солідарний обов`язок щодо сплати комунальних послуг, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності та невідповідності розрахунку відомостям у довідці про зареєстрованих осіб. Крім того слід зауважити, що при непогодженні із розрахунком, наданим позивачем, суд першої інстанції повинен був з огляду на наявні в матеріалах справи тарифи на норми споживання сам розрахувати відповідну заборгованість.

Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачкам послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачки були зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Підсумовуючи наведене та враховуючи надані позивачем докази та розрахунки заборгованості, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення за період з грудня 1999 року по 28 липня 2017 року у розмірі 61 915,30 грн, за період з 29 липня 2017 року по березень 2024 року у розмірі 3203,30 грн.

Що ж стосується заявлених вимог по інфляції та 3% річних, то слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній у рішенні від 16 грудня 2015 року № 6-2023цс15 зазначив, що закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також узгоджується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що частина заявленого періоду щодо відповідності у рамках ст. 625 ЦК України зачіпає дати законодавчо встановленої заборони та такі нарахування у зв`язку із веденням в країні воєнного стану.

Так, відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» визначено установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі.

Пунктом 2 зазначеної вище постанови визначено, що постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Указом Президента України Зеленського В.О. №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України Зеленського В.О. №133/2022 від 14.03.2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год.30 хв. 26.03.2022 року строком на 30 діб. 21.04.2022 року Верховною Радою України прийнято ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про Продовження строку дії в Україні» від 19.04.2022 року №7300, за яким воєнний стан в Україні продовжують з 25.04.2022 року строком на 30 діб до 25.05.2022 року. Указом Президента України від 17.05.2022 року №341/2022 «Про Продовження строку дії воєнного стану в Україні» щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 25.05.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12.08.2022 року №573/2022 «Про Продовження строку дії воєнного стану в Україні» щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 23.08.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 07.11.2022 року №757/2022 «Про Продовження строку дії воєнного стану в Україні» щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 21.11.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 06.02.2023 року №58/2023 «Про Продовження строку дії воєнного стану в Україні» щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 19.02.2023 року строком на 90 діб.

Тому, враховуючи вище викладене, можливість нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період після 24 лютого 2022 року не відповідає вимогам вищевикладених нормативно-правових актів.

Колегія суддів наголошує, що, з урахуванням встановленого боргу відповідачів перед позивачем, належить до 01 січня 2022 року застосувати ст. 625 ЦК України та на суми заборгованості у відповідності до кількості осіб, які у різні періоди солідарно відповідають за цим позовом, належить нарахувати та стягнути за період з 29 липня 2017 року по 01 січня 2022 року у розмірі 1238,15 грн інфляційний втрат, та 3% річних за період з 29 липня 2017 року по 01 січня 2022 року у розмірі 425,69 грн.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, приймаючи доводи апеляційної скарги до уваги, враховуючи вище викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради.

Також, враховуючи результат розгляду позовних вимог позивача, належить переглянути питання судових витрат у справі, які належить стягнути з відповідачів пропорційно стягнутому розміру задоволених позовних вимог, що склало судовий збір у загальному розмірі в рівних частинах у сумі 757 грн з кожного, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради заборгованість по сплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з грудня 1999 року по 28 липня 2017 року у розмірі 61 915,30 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради заборгованість по сплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з 29 липня 2017 року по березень 2024 року у розмірі 3203,30 грн, інфляційні втрати за період з 29 липня 2017 року по 01 січня 2022 року у розмірі 1238,15 грн, 3% річних за період з 29 липня 2017 року по 01 січня 2022 року 425,69 грн, а всього 4867,14 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 757 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 757 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 757 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства Дніпроводоканал Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 757 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 09 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна