Київський районний суд м. Полтави
Справа № 639/6779/20
Провадження №2/552/104/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.04.2025 Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Самсонової О.А.,

секретар судового засідання Хрипунова Т.В.,

учасники справи та їхні представники:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Козченко Вадим Миколайович,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту, що майно є особистою приватною власністю подружжя, та про поділ спільного майна подружжя.

В поданій до суду позовній заяві посилалась на те, що вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 з 12 вересня 1987 року до 06 липня 2009 року.

Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування у шлюбі до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства вони придбали наступне майно:

квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим №Н10-409 від 10 березня 1998 року, який укладено на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» 10 березня 1998 року;

нежитлові приміщення 1-го поверху №43-1 - 43-5 загальною площею 44,4 кв.м. в літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на вказані нежитлові приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 .

Вказане майно хоч і було набуто під час шлюбу, але воно було придбане повністю або частково за її особисті кошти.

Зокрема, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 придбано за 21000 грн. При цьому 12000 грн. були її особистими коштами, отриманими від продажу приватизованої квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належала їй на праві приватної власності.

Тому позивач вважає, що у праві власності на вказану квартиру її частка становить 4/5, частка відповідача становить 1/5.

Нежитлові приміщення 1-го поверху №43-1 - 43-5 в літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 були придбані та реконструйовані нею за її особисті кошти виключно для її потреб, а саме для заняття підприємницькою діяльністю.

Тому позивач просила суд визнати за нею право особистої власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №43-1 - 43-5 в літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Також просила суд припинити право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на 4/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на її користь усі судові витрати та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року справу передано на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду м.Харкова (т. 1 а.с. 98-99).

Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Харкова від 14 грудня 2020 року відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в загальному позовному провадженні (т. 1 а.с. 107).

Відповідач ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відзив на позовну заяву не надав.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2021 року витребувано з Головного управління ДПС у Харківській області інформацію про розмір доходів ОСОБА_2 за період з 01.09.1987 по 06.07.2009 (т. 1 а.с. 129).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 5 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності (т. 1 а.с.152).

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.03.2023 року справу прийнято до провадження суду. Розгляд справи вирішено продовжувати зі стадії розгляду справи по суті (т. 2 а.с. 3).

Ухвалою суду від 25.04.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про передачу справи до іншого суду за підсудністю до Ленінського районного суду м.Харкова (т. 2 а.с.13-15).

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 02.11.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності було залишено без розгляду за повторною неявкою позивача в судове засідання (т. 2 а.с. 67-68).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 січня 2024 року скасовано ухвалу Київського районного суду м.Полтави від 02 листопада 2023 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.2 а.с. 105-106).

Розгляд справи суд продовжує зі стадії розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, уповноваживши адвоката Козченка В.М. представляти її інтереси в суді.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. При цьому посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (т. 3 а.с. 27) в судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. З клопотаннями не звертався.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Заслухавши представника позивача, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 вересня 1987 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12 вересня 1987 року (т. 1 а.с. 14).

Як підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 12 жовтня 2017 року Новобаварським районним у м.Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Харкові, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що 12 жовтня 2017 року складено відповідний актовий запис №98 (т. 1 а.с.93).

Під час перебування сторін у шлюбі на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» ОСОБА_6 та ОСОБА_1 10 березня 1998 року укладено договір купівлі-продажу за реєстр. №Н10-409, відповідно до якого продавець ОСОБА_6 продав, а покупець ОСОБА_1 купила трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 48,7 кв.м. (т. 1 а.с.28-29).

Харківським міським бюро технічної інвентаризації 18 березня 1998 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який регулював спірні правовідносини на час придбання сторонами зазначеної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, придбана позивачем під час шлюбу квартира є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Посилання позивача на ту обставину, що для придбання спірної квартири було використано значну суму її особистих коштів, наявними у справі доказами не підтверджуються.

Так, позивачем до матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу №Н8-1257, укладеного на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна у грудні 1997 року (число, ки укладено договір, не читається) (т.1 а.с. 27).

Внаслідок низької якості долученої копії суд позбавлений можливості надати належну оцінку цьому доказу та встановити всі обставини, що підтверджуються цим доказом.

Але в тій частині, яка є читабельною, з договору вбачається, що ОСОБА_1 , укладаючи цей договір діяла від свого імені та від імені неповнолітньої особи ОСОБА_7 (ім`я та по батькові не читається).

Тому навіть в тій частині, яка читається, зазначеним договором спростовуються твердження позивача про належність квартири за адресою: АДРЕСА_3 , їй на праві особистої власності, оскільки ця квартира належала їй та ще одній особі, яка була неповнолітньою, та від імені якої діяла позивач.

Відповідно, кошти, отримані від продажу цієї квартири, не були особистою власністю позивача, а належали всім співвласникам відчуженої квартири за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до їх часток у праві власності.

Стверджуючи, що всі одержані від продажу квартири кошти є її особистою власністю, позивач ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги про визнання права власності на 4/5 частки квартири лише до відповідача ОСОБА_2 .

Але, якщо для придбання спірної квартири були використані і кошти від продажу вказаної вище квартири по АДРЕСА_5 , а позивач вважає, що вона є одноосібним власником цих коштів, співвідповідачем у справі має бути також особа, яка була співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Проте, позовні вимоги до такого співвласника позивачем заявлені не були, належні відомості про те, хто був таким співвласником в матеріалах справи відсутні, а з долученої копії договору внаслідок її низької якості не читається.

Правовстановлюючим документом на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 у договорі №Н8-1257 вказано свідоцтво про право власності від 18 жовтня 1995 року, рег. №2-95-63529-К1.

При цьому відомостей про те, що вказана квартира належала позивачу на праві особистої власності, зазначений договір купівлі-продажу та матеріали справи не містять.

Крім того, докази того, що кошти, одержані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , були використані на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , матеріли справи не містять також.

На підставі викладеного судом не встановлено підстав для визнання за позивачем права власності на 4/5 частини спірної квартири.

За відсутності доказів того, що на придбання спірної квартири були використані особисті кошти позивача, яка їх сума, та яку частку у праві спільної власності становить в такому разі частка, придбана за рахунок цих коштів, а також враховуючи, що позовні вимоги пред`явлені не до всіх осіб, які мали відповідати за її позовними вимогами, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 4/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 необхідно відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачем права особистої власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №43-1 - 43-5 загальною площею 44,4 кв.м. в літ. А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , суд встановив наступне.

22 червня 2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що діють в цьому договорі як продавці, передали в рівних частках, а ОСОБА_1 , що діє в договорі як покупець, прийняла квартиру АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 20-21).

В подальшому дана квартира була реконструйована в нежитлове приміщення, а саме у стоматологічний кабінет.

Після цього рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2008 року у справі №2-2184/08 за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлові приміщення стоматологічного кабінету №№43-1, 43-2, 43-3, 43-4, 43-5, загальною площею 44,4 кв. м., розташовані на 1 поверсі літ. «А-5» по АДРЕСА_2 .

Сімейний кодекс України та Цивільний кодекс України встановлюють презумпцію спільності майна подружжя, придбаного ними під час шлюбу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання за нею права особистої власності на вказане нежитлове приміщення, позивач зазначила, що воно придбано та реконструйовано за її особисті кошти.

Але вказана обставина наявними у справі доказами не підтверджується.

Посилання позивача на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2008 року у справі №2-2184/08 встановлено, що реконструкцію належної їй квартири проведено за її особисті кошти, є неспроможними, оскільки такі обставини вказаним рішенням не встановлювались.

Дійсно у зазначеному рішенні вказано, що «Із технічного паспорту КП ХМБТІ вбачається, що позивачка самовільно та за власні кошти здійснила реконструкцію належної їй квартири АДРЕСА_6 ».

Проте, вказаним рішенням не встановлено на якому праві власності їй належали ці кошти особистої власності чи спільної сумісної, спільної часткової власності, тощо.

Те, що квартира придбана або реконструйована за її особисті кошти, даним рішенням не встановлено.

Крім того, у справі, що розглядається судом, рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2008 року у справі №2-2184/08 не має преюдиційного значення.

Так, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Але у справі №2-2184/08 відповідач ОСОБА_2 участі не брав, і обставини придбання квартири, зокрема придбана вона у шлюбі чи ні, а також за які кошти придбана та реконструйована ця квартира у стоматологічний кабінет, не були предметом розгляду в цій справі, докази на підтвердження цих обставин у зазначеній справі суду не подавались.

Суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що відповідач протягом тривалого часу не працював та не мав не мав самостійного заробітку.

При цьому суд керується статтею 60 СК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712 цс 19 також звернула увагу на наступне.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання за нею права особистої власності на нежитлове приміщення, позивач посилалась на те, що це приміщення придбано для здійснення нею підприємницької діяльності, а не для потреб сім`ї.

Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя та підлягає поділу між подружжям.

Так у постанові Верховного Суду від 06.12.2021 по справі № 161/7804/19, зроблено висновок, що майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя та підлягає поділу між подружжям.

При цьому Верховний Суд зазначив: «Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів, а тому саме по собі використання ОСОБА_2 спірного майна в підприємницькій діяльності, не спростовує поширення на спірні нежитлові приміщення, реєстраційним власником яких є він, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, правового режиму спільної сумісної власності подружжя».

Таким чином той факт, що квартира за адресою: АДРЕСА_7 , придбана для здійснення позивачем підприємницької діяльності, автоматично не відносить її до об`єктів особистої власності позивача.

Наявними у справі доказами не підтверджується факту придбання позивачем квартири за адресою: АДРЕСА_7 , за її особисті кошти та реконструкції приміщення за її особисті кошти.

Крім того, доказів щодо вартості такої реконструкції до справи не додано взагалі, у зв`язку з чим відсутні відомості щодо зміни вартості вказаного майна внаслідок його реконструкції.

Таким чином, позивачем не спростовано презумпцію належності позивачу та відповідачу зазначеного майна, яке придбано та реконструйовано під час перебування сторін у шлюбі, на праві спільної власності.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права особистої власності на нежитлове приміщення задоволенню також не підлягають.

Тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, її судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , проживаюча: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ,

відповідач ОСОБА_2 , проживаючий: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повне судове рішення виготовлено 17 квітня 2025 року.

Головуючий О.А.Самсонова