Справа № 715/283/25
Провадження № 2/715/204/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року селище Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області

головуючого судді Григорчак Ю.П.,

секретар судового засідання Соломян О.В.

за участю представника відповідача Матвійчука М.З.

розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в селищі Глибока цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про виселення,-

В С Т А Н О В И В:

АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10.08.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №548, відповідно до якого банк надав позичальнику кошти в сумі 60 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 05.08.2021 року. У якості забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов`язань, між сторонами 11.08.2006 року було укладено іпотечний договір №548, відповідно до п.1.1 якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_2 не належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - АТ «Укрсоцбанк» звернув стягнення на передане в іпотеку майно на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». 17.04.2019 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46524091, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2019 року, згідно якого, 12.04.2019 р. було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» на: квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 . Таким чином, на даний час власником вказаної квартирі є АТ «Сенс Банк» (попередня назва АТ «Альфа-Банк» який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк»). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.10.2019 року № 743 та відповіді Глибоцької селищної ради від 05.02.2024 року № 05-09/213 у вказаній квартирі, починаючи з 16.10.2019 року зареєстрований ОСОБА_1 , 05.01.2005 року. На даний час існують підстави для звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 саме про виселення з тих підстав, що відповідач зареєстрований та проживає в належному позивачу нерухомому майні (квартирі) без його згоди, в порушення положень ст. 9 Закону України «Про іпотеку» та умов кредитного та іпотечного договорів. Місце проживання відповідача в належній позивачу квартирі було зареєстровано вже після укладення Іпотечного договору та навіть після реєстрації права власності на квартиру за Іпотекодержателем без згоди власника (Іпотекодержателя). Просить суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_1 з квартири, що розташована в АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача АТ «Сенс Банк» - Матвійчук М.З. позовні вимоги підтримав повністю, підтвердивши обставини, викладені у позовній заяві, просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що відсутнє підтвердження повідомлення його про виселення з спірної квартири, дана квартира не була придбана за кредитні кошти, банком не надано іншого житлового приміщення у разі його виселення, тому вважає дану позовну заяву необґрунтованою та безпідставною, просить суд відмовити у задоволенні позову. Також ОСОБА_1 направив до суду заяву, в якій просив суд закрити провадження по справі.

16 квітня 2025 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження по даній справі.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 10.08.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту №548, відповідно до якого Банк надав позичальнику кошти в сумі 60 000,00 дол. США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 05.08.2021 року.

У якості забезпечення виконання Позичальником взятих за Кредитним договором зобов`язань між сторонами 11.08.2006 року було укладено Іпотечний договір №548, відповідно до п.1.1 якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 36,10 кв. метрів, загальною площею 49,8 кв. метрів.

Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, припинено Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», де в п.п.1.2. визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

12.08.2022 року рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» змінено найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Викладене підтверджується положеннями п. 2 статуту, згідно якого АТ «Сенс Банк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк».

Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору АТ «Укрсоцбанк» звернув стягнення на передане в іпотеку майно на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (пп.4.5.3 п.4.5 Іпотечного договору).

17.04.2019 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46524091, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2019 року, згідно якого 12.04.2019 року було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 .

Таким чином, на даний час власником вказаної квартирі є АТ «Сенс Банк» (попередня назва АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк»).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.10.2019 року № 743 та відповіді Глибоцької селищної ради від 05.02.2024 року № 05-09/213 у вказаній квартирі, починаючи з 16.10.2019 року, зареєстрований: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку із тим, що Банк набув право власності не предмет іпотеки та припиненням за попереднім власником права власності на квартиру в 2020 році до Глибоцького районного суду Чернівецької області було подано позов до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим майном та зняття її з реєстраційного обліку.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10.03.2020 року по справі № 715/404/20 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі у зв`язку з тим, що відповідач фактично по адресі знаходження іпотечного майна не проживає та не зареєстрована.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11.06.2020 року позов задоволено частково.

Постановою Верховного Суду від 12.01.2022 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2020 року скасовано та залишено в силі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2020 року.

У вказаній справі встановлено, що за вказаною адресою проживає фактично зареєстрований ОСОБА_1 , так як відповідачкою було долучено до справи довідку про реєстрацію місця проживання особи від 16.10.2019 року № 743.

2022 року до Глибоцького районного суду Чернівецької області було подано позов до ОСОБА_1 про визнання його таким що втратив право користування житловим майном та зняття його з реєстраційного обліку.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01.05.2023 року по справі № 715/3539/22 позов було задоволеною Постановою Чернівецького апеляційного суду від 06.07.2023 року рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 11.10.2023 року, закриваючи відкрите касаційне провадження уданій справі як помилково відкрите, Верховний суд зазначив, що позивач просить скасувати постанову апеляційного суду на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки апеляційний суд не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19, від 16 грудня 2020 року в справі № 182/7347/18, від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13-ц.». Натомість у справі, яка переглядається, предметом спору між сторонами є визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а не його виселення) внаслідок набуття банком права власності на квартиру в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. На обставину неправомірної реєстрації місця проживання відповідача в спірній квартирі після укладення договору іпотеки АТ «Сенс Банк» як на підставу позову в позовній заяві не посилалося.

На даний час АТ «Сенс Банк» звернулося до суду із позовом про виселення ОСОБА_1 з тих підстав, що відповідач проживає в належному позивачу нерухомому майні (квартирі) без його згоди, в порушення положень ст. 9 Закону України «Про іпотеку» та умов кредитного та іпотечного договорів.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.10.2019 року № 743, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у вказаній квартирі, починаючи з 16.10.2019 року. Тобто місце проживання відповідача в належній позивачу квартирі було зареєстроване вже після укладення Іпотечного договору та навіть після реєстрації права власності на квартиру за Іпотекодержателем без згоди власника (Іпотекодержателя).

Згідно п. 3.3.11 Кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом двох робочих днів повідомляти Кредитора про зміну місця проживання, місця роботи, номерів телефонів, прізвища та імені, а також про факти розлучення, одруження, народження дітей, та інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов`язань за цим Договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують.

Згідно п. 7.2 Кредитного договору усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленими належним чином, у разі якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Згідно пунктів 2.1.4 - 2.1.5 Іпотечного договору Іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди Іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього Договору, не відчужувати Предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, позичку... Іпотекодавець зобов`язаний не пізніше наступного дня після настання змін надавати Іпотекодержателю відомості про будь- які зміни, що відбулися чи відбуваються з Предметом іпотеки, в тому числі про зазіхання на нього з боку третіх осіб.

Згідно пунктів 2.4.1 - 2.4.2 Іпотечного договору Іпотекодержатель має право вимагати від будь - яких третіх осіб припинення зазіхань на Предмет іпотеки, а від Іпотекодавців вжиття заходів, необхідних для захисту Предмета іпотеки від зазіхань з боку третіх осіб.

Позичальник (Іпотекодавець) та відповідач не зверталися до Банку з повідомленнями про зміну місця проживання, жодних документів про такі обставини до Банку відповідач та третя особа не надавали, про такі обставини позивач дізнався тільки під час розгляду справи № 715/404/20 та Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16.10.2019 року № 743, що свідчить про зумисне зловживання відповідачем та Іпотекодавцем своїми правами на шкоду кредитору в порушення положень ст. 13 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про іпотеку», та умов договорів.

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Тобто вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV

Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки ОСОБА_1 у квартиру, яка є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 361/4481/19 від 22.03.2023 року.

Фактично у даній справі між сторонами виникли цивільно правові, а не житлові відносини, а предметом спору є належні позивачу права передбачені главою 23, розділу 1, книги третьої ЦК України, а не правовідносини у сфері користування жилими приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду що врегульовані главою 2 Житлового кодексу УРСР, норми якої встановлюють строки збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами (ст. 71) та порядок визнання таких осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ст. 72).

Таким чином, зважаючи на викладені вище обставини, у даній справі спір стосується цивільних правовідносин і до застосуванню підлягають саме норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку», а тому позивач не зобов`язаний зазначати в позові про надання відповідачу іншого житлового майна. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові № 182/7347/18 від 16.12.2020 року.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постанові №442/328/19-ц від 16.09.2020 року.

За нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, на час реєстрації місця проживання ОСОБА_1 в належному позивачу житловому майні, він був неповнолітнім.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Позивач звертався до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення.

Проте, не зважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, ОСОБА_1 продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії ОСОБА_1 створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Аналогічні норми закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року встановив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Вищевказана позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного Суду в постанові від 27.05.2020 у справі № 759/12425/18: Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до умов договору іпотеки Іпотекодавець гарантував, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку (п. 1.7 - 1.8 Іпотечного договору), а тому АТ «Сенс Банк» вправі звертатись до суду з позовом про виселення відповідача з метою захисту своїх прав.

Вищевказана позиція знайшла своє відображення в постанові Великої Палати від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц: Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.

А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

За змістом ст. 401 Цивільного кодексу України сервітут - це право користування чужим майном.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 Цивільного кодексу України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту

Як визначено у ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.12.2019 у справі № 235/9835/15-ц зазначено про те, що «аналіз положень глави 32 Цивільного кодексу України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в будинок і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суди встановили, що відповідачі вселилися у спірний будинок як члени сім`ї власника будинку. Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, вони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником будинку і є членами його сім`ї суду не надано. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України. Так, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідачі користувались спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для їх виселення із приміщення, яке належить позивачу на праві власності, набутому в установленому законом порядку. За таких підстав, колегія суддів вважає наявними підстави для виселення відповідачів із спірного займаного житлового приміщення з підстав, передбачених статтею 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 03 червня 2020 року по справі №196/476/13-ц, де судом було визначено, що «Якщо новий власник житла (будинку), що було придбане на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки колишній власник цього житла відмовляється виселятися з нього, то порушене право нового законного власника підлягає захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення колишнього власника».

Таким чином, подальше проживання ОСОБА_1 в квартирі, що належить на праві власності АТ «Сенс Банк», всупереч умовам договору та положенням закону, та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси позивача.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» підлягають задоволенню.

Разом з тим відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Суд вважаю, що вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання даного рішення в частині виселення відповідача слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2442,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 49, 81, 89, 110, 141, 206, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про виселення, задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири, яка розташована в АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», 03150, Україна, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, ЄДРПОУ - 23494714, МФО 300346, п/р № НОМЕР_1 , витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн.

Зупинити виконання рішення в частині виселення ОСОБА_1 із квартири, яка розташована в АДРЕСА_1 , на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 квітня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: