Номер провадження: 22-ц/813/731/25
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрова Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (після зміни Акціонерне товариство «Сенс Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Калашнікової О.І. 05 жовтня 2015 року у м. Одеса, -

встановила:

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з вимогами постановити рішення, яким стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №2006/686-Ф03.7/13 від 13.08.2006 року в сумі 23121,06 доларів США, що дорівнювало 299431,15 грн., посилаючись на невиконання відповідачами своїх зобов`язань за договором кредиту. Під час слухання справи представник позивача надав заяву про уточнення позовних вимог і просив суд постановити рішення, яким стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 23121, 06 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становило 488779 грн. та судовий збір у розмірі 3654,00 коп.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2015 року позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк» було задоволено. Стягнуто, в солідарному порядку, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 488779 грн., та судовий збір у розмірі 3654 грн.

14.04.2023 року представник відповідача ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2015 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.10.2023 року постановлено відновити втрачене судове провадження по цивільній справі №522/21172/14-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, в частині: заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2015 року у цивільній справі №522/21172/14-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2023 року у задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2015 року по цивільній справі №522/21172/14-ц було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не знала, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться дана справа, оскільки повісток не отримувала, документи з суду не надходили, позовну заяву також не отримувала і не була знайома зі змістом заявлених позовних вимог. Крім того, відповідач регулярно вносила грошові кошти на погашення кредиту, у тому числі протягом 2008-2015 років, а також сплачувала відсотки за користування кредитом, що підтверджується копіями квитанцій, доданими до матеріалів справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише ОСОБА_1 , то воно підлягає перегляду у апеляційному порядку виключно у частині позовних вимог, пред`явлених ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту.

Сторони про розгляд справи на 01.04.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.08.2006 року АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», а після зміни назви АТ «Сенс Банк») і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №2006/686-Ф03.7/13, за умовами якого ОСОБА_1 був наданий кредит у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 43000 доларів США на споживчі потреби. Відповідно до умов договору, кредит надався на строк до 29.08.2026 року зі сплатою 12,7% річних. Повернення кредитних коштів належало здійснювати щомісячно рівними частками у розмірі 179 доларів США з вересня місяця 2006 року по 29.08.2026 року.

В якості забезпечення вищезазначеного кредитного договору, від 30.08.2006 року між Банком і ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір від 30.08.2006 року, предметом якого є майнові права на незакінчену будівництвом кв. АДРЕСА_1 , площею 55,8 кв.м. Відповідно вищезазначеного іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

30.08.2006 року Банк виконав свої зобов`язання за договором кредиту і видав готівку позичальнику через касу банку у сумі 43000 доларів США. Банк зазначав, що позичальник добросовісно виконував свої обов`язки за договором кредиту до липня місяця 2008 року і щомісячно повертав визначену договором частку кредитних коштів і сплачував відсотки за користування кредитом. Надалі, позичальник припинив виконання своїх зобов`язань за договором кредиту, а повідомлення Банку про погашення заборгованості боржники залишили без уваги, тому у 2014 році Банк звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 30.08.2006 року в сумі 23121,06 доларів США, що дорівнювало в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення - 488779 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

До договору кредиту, згідно положень ст. 1054 ЦК України, застосовуються загальні положення про договір позики.

Згідно зі ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України ).

Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказів погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять.

Згідно ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позикодавця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

З урахуванням викладеного, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що Банк умови кредитного договору виконав, надавши позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 43000 доларів США, однак позичальник умови кредитного договору не виконувала, кредитні кошти не повертала, відсотки за користування кредитом не сплачувала, що є підставою для задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що апелянт не знала, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться дана справа, оскільки повісток не отримувала, документи з суду не надходили, позовну заяву також не отримувала і не була знайома зі змістом заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підтвердження вказаного відповідачем не надано жодного доказу.

Крім того, у описовій частині заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2015 року зазначено, що відповідачі до суду не з`явились, про час та місце слухання справи сповіщені відповідно до вимог Закону, про причини неявки до суду не повідомили.

З довідки, наданої архівом Київського районного суду м. Одеси, вбачається, що цивільну справу №522/21172/14-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, було знищено за закінченням встановленого строку зберігання.

Таким чином, жодних доказів несповіщення ОСОБА_1 про розгляд даної справи судом першої інстанції, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 регулярно вносила грошові кошти на погашення кредиту, у тому числі протягом 2008-2015 років, а також сплачувала відсотки за користування кредитом, що підтверджується копіями квитанцій, доданими до матеріалів справи, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Нормами ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проаналізувавши надані представником ОСОБА_1 копії квитанцій за період 2008-2015 років, колегією суддів встановлено, що жодна з цих квитанцій не містить позначки, що погашення відбувалось саме за кредитним договором №2006/686-Ф03.7/13 від 13.08.2006 року, що свідчить про те, що такі квитанції можуть стосуватись і погашень за іншими кредитними договорами.

Крім того, переважна більшість квитанцій містить графу «Призначення платежу», у якій зазначено: внесення готівки на рахунки фізичних осіб (не карткові), що не може бути належним та беззаперечним доказом внесення грошових коштів за кредитним договором №2006/686-Ф03.7/13 від 13.08.2006 року.

З усього переліку наданих квитанцій, лише одна квитанція про здійснення валютно-обмінної операції містить чітке зазначення операції - продаж іноземної валюти для погашення кредитного договору №2006/686-Ф03.7/13 від 13.08.2006 року.

Однак, вказана квитанція датована 24.12.2015 року, у той час як заочне рішення було ухвалене Київським районним судом м. Одеси від 05.10.2015 року, а відтак, вона не приймається судом апеляційної інстанції у якості належного доказу у справі.

Меморіальний ордер від 10.03.2009 року підтверджує купівлю ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 259,88 доларів США на аукціоні, однак не свідчить, що вказана сума пішла на погашення заборгованості за кредитним договором.

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що доводи апелянта є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2015 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 18 квітня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе