П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Київ

Справа №759/20249/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/6487/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Журибеди О.М. 08 листопада 2024 року у м. Києві, повний текст рішення складений 18 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Трайдент-Юг» про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:

встановити юридичний факт про те, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС та вели спільне господарство в період часу з 15 лютого 2014 року по 28 травня 2015 року;

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб «Mitsubishi» модель «L 200», 2013 року випуску та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину цього автомобіля;

визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину цієї квартири;

визнати спільною сумісною власністю всі банківські вклади, які оформлені на відповідача - ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 частину таких вкладів;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості частки ТОВ «Трейдент-Юг»;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суму в розмірі 412186,50 грн, що складають вартості автомобіля марки «Hyndai» модель «Іoniq»;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів, отриманих відповідачем 28 листопада 2018 року по депозитному вкладу рахунок НОМЕР_1 в розмірі 18949,00 доларів США, що на момент заявленої позовної вимоги складає 503096 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 15 лютого 2014 року позивач почала проживати однією сім`єю з відповідачем. Відповідач переїхав і оселився в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони почали вести спільне домашнє господарство, побут та спільний сімейний бюджет, тобто почали проживати разом однією сім`єю в фактичних шлюбних відносинах, планували одружитися та мати спільних дітей.

Саме тому, 14 травня 2014 року між відповідачем та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №6189/РН-К, щодо придбання майнових прав на квартиру, 27 серпня 2015 року був підписаний акт прийому-передачі квартири, а 08 грудня 2015 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (будівельна адреса: ж/б АДРЕСА_4 ). Після закінчення будівельних робіт забудовником будинку та отримання квартири, сторонами за спільні сімейні кошти були проведені ремонтно-будівельні роботи, придбано меблі, техніку і т.д.

Позивач вказує, що мала власні заощаджені кошти, а саме суму грошей, які отримала від свого батька у розмірі 30000 доларів США, які були витрачені на будівництво на ремонт вказаної вище квартири. Крім того, перед укладенням даного договору, позивачу достроково на її вимогу, 09 травня 2014 року, було повернуто борг у розмірі 30000 доларів США.

Транспортний засіб «Mitsubishi» модель «L 200», 2013 року випуску, був придбаний 14 червня 2014 року також за спільні кошти, оскільки в цей час сторони проживали разом.

З 13 травня 2014 року відповідач почав працювати директором ТОВ «Трайдент-Юг» та влітку 2014 року за спільні сімейні кошти ним була придбана частка статутного капіталу цього товариства у розмірі 50%, вартість якої становила 21000 грн позивач вказує, що ставилась до товариства, як до сімейного бізнесу, тому підписувала договори застави майнових прав ТОВ «Трейденг-Юг» з банківськими установами.

29 травня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася спільна дитина - ОСОБА_3 ..

В період зареєстрованого шлюбу відповідачем в різних банківських установах були відкриті депозитні рахунки в різній валюті, на яких зберігаються грошові кошти, які є спільною сумісною власністю сім`ї. Водночас, як стало відомо позивачу, 28 листопада 2018 року, відповідачем було отримано з депозитного вкладу, що знаходиться в АТ «Укрсиббанк» з рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 37898,10 доларів США, які були спільною сумісною власністю подружжя, проте не були витрачені в інтересах сім`ї.

Крім того позивачу стало відомо, що 15 лютого 2018 року на ім`я матері відповідача був придбаний автомобіль марки «Hyundai» модель «Ioniq», на який відповідач витратив кошти, що підтверджено ним власноручно. При цьому мати відповідача ніколи не мала великих доходів, все життя працювала лікарем-педіатром у державній поліклініці. Позивач вважає, що відповідачем були витрачені їх спільні кошти на придбання цього майна, а тому вона просить про стягнення суми коштів у розмірі частини вартості цього автомобіля.

Позивач вказує, що відповідач заперечує всі вищевказані обставини, тому вона вимушена звернутись до суду з вказаними вимогами.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Трайдент-Юг» про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу в період 15 лютого 2014 року по 28 травня 2015 року, визнання нерухомого та рухомого майна, зареєстрованого за відповідачем, спільною сумісною власністю сторін, та поділу майна подружжя, а отже позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням позивач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Представник позивача вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки представленим нею доказам. При цьому обставини на які посилалась позивач в ході розгляду справи, не спростовані відповідачем.

Посилання суду першої інстанції на перебування відповідача в іншому шлюбі вважає необґрунтованим, оскільки звертаючись до суду першої інстанції з позовом ОСОБА_2 посилався на те, що між ними через непорозуміння з вересня 2011 року припинились фактичні шлюбні відносини, спільного господарства не ведеться, з січня 2013 року його дружина проживала з іншим чоловіком, а він проживав окремо від неї. Представник також зазначає, що закон не забороняє встановлювати факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі перебування одного із сторін у зареєстрованому шлюбі, а лише вказує на неможливість поширення права спільної сумісної власності на майно набуте в цей час. Водночас, суд першої інстанції не аргументував неможливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, тобто з 14 березня 2014 року.

За таких обставин, помилковим є висновок суду про недоведеність факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний позивачем період.

Щодо поділу майна подружжя, то представник позивача вказує на те, що ними було подано звіт про оцінку вартості спірної квартири, однак вказаний звіт з невідомих позивачу причин, не було долучено судом першої інстанції до матеріалів справи. Суд не врахував та не застосував до спірних правовідносин норми права, які їх регулюють, зокрема норми права, які стосуються регулювання істотного збільшення вартості майна.

Суд першої інстанції не врахував, що реєстрація права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, відбулася в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, не звернув увагу, що її вартість істотно збільшилась за рахунок капітальних ремонтних робіт, її облаштування, придбання меблів, побутової техніки та ін. При цьому, суд не врахував частково визнання відповідачем позовних вимог в частині вбудованого майна в квартирі за спільні кошти сторін, які призвели до істотного збільшення вартості спірної квартири. Таким чином суд першої інстанції не дослідив джерело походження коштів на придбання спірного майна, а в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем придбано спірне нерухоме майно за рахунок особистих коштів.

Безпідставними також вважає сторона позивача висновки суду про те, що не підлягають поділу кошти отримані відповідачем від продажу частки статутного капіталу ТОВ «Трейдент-Юг», оскільки вказана частка була набута у власність під час проживання сторін без реєстрації шлюбу, а продана відповідачем вже під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Однак кошти отримані від продажу не були витрачені в інтересах сім`ї, а тому позивач має право на компенсацію половини ринкової вартості частки.

Стосовно вимог про стягнення коштів з відповідача в розмірі частини, отриманих відповідачем сум за депозитним вкладом, то позивач вважає, що саме відповідач мав доводити їх використання в інтересах сім`ї, а тому висновок суду першої інстанції про їх недоведеність позивачем вважає необґрунтованим.

Представник позивача також зазначає, що позивачем витрачено на професійну правничу допомогу надану їй в суді апеляційної інстанції 20000 грн, але відповідні докази будуть надані після ухвалення судового рішення.

На підставі викладеного, просить призначити у справі судово будівельно-технічну експертизу для визначення вартості квартири та судову автотоварознавчу експертизу з метою визначення вартості транспортного засобу. А за результатами розгляду справи просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача заперечує проти доводів апеляційної скарги. Наголошує на тому, що відповідач перебував у іншому шлюбі до 24 березня 2014 року, що унеможливлює встановлення факту проживання однією сім`єю з позивачем з 15 лютого 2014 року. Також сторона відповідача вказує на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження саме спільного проживання сторін, ведення спільного господарства та спільного бюджету, наявності прав і обов`язків притаманних подружжю. Посилаючись на судову практику Верховного Суду, сторона відповідача наголошує на тому, що спільний відпочинок, присутність на святах самі по собі не свідчать про факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Враховуючи недоведеність обставин спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для визнання майна придбаного до реєстрації шлюбу з позивачем спільною сумісною власністю. При цьому сторона відповідача вказує на відсутність доказів участі позивача у придбанні вказаного майна, а посилання на кошти отримані від батька та від іншої особи є безпідставними, так як відсутнє тому документальне підтвердження. Доводи апеляційної скарги щодо істотного збільшення вартості нерухомого майна за рахунок проведених ремонтних робіт сторона відповідача також вважає безпідставними, оскільки ні такі доводи, ні відповідні докази, не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Щодо стягнення половини вартості автомобіля придбаного матір`ю відповідача, то відповідач вказує на те, що він виступав лиш представником, а платником в усіх банківських документах визначена саме його мати ОСОБА_4 .

Відносно частки у статутному капіталі ТОВ «Трайдент-Юг» сторона відповідача також вказує на її придбання до реєстрації шлюбу з позивачем, відчуження в період перебування у шлюбі з позивачем та використання коштів в інтересах сім`ї.

Позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на половину всіх банківських вкладів відкритих на ім`я відповідача вважають неконкретизованими, оскільки позивачем не було чітко визначено, про які саме депозити йде мова і які саме суми. А щодо суми депозиту отриманого відповідачем 28 листопада 2018 року, то ця обставина мала місце під час зареєстрованого шлюбу з позивачем і відповідно розпорядження цими коштами було спільним.

На підставі викладеного сторона відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа: ТОВ «Трайдент-Юг» у відзиві на апеляційну скаргу вказує на безпідставність вимог апеляційної скарги. Зазначає, що відповідачем частка в статутному капіталі товариства була придбана до реєстрації шлюбу, а тому є його особистою приватною власністю. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Горова О.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила про її задоволення.

Представник відповідача - адвокат Дубчак Л.С. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи - Шаламанова О.В. також заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 20 жовтня 2001 року, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 березня 2014 року (т.2 а.с.248).

Позивач просить встановити юридичний факт її проживання разом з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 15 лютого 2014 року по 28 травня 2015 року. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно.

На підтвердження встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 надано світлини, на яких в спірний період сторони разом відпочивають біля моря, проводять час за святковим столом з іншими людьми, грають на природі разом з дитиною, проводять час на святкових подіях.

На підтвердження спільного з відповідачем відпочинку на морі, позивачем надано договір на туристичне обслуговування від 01 травня 2014 року, який укладено між ТОВ «Корал Тревел» та ОСОБА_1 , відповідно до якого, туристичні послуги надаються на відпочинок у Туреччині, дата туру з 30 червня 2014 року по 10 липня 2014 року. У вказану поїзду на відпочинок з 30 червня 2014 року по 10 липня 2014 року полетіли ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та син позивача ОСОБА_6 , що вбачається з путівки (ваучер) (т.1 а.с.36-38).

Також на підтвердження свої позовних вимог позивачем надано до суду квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги, які надаються за адресою: АДРЕСА_2 за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року (т. 2 а.с.69-75).

29 травня 2015 року сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №570, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с.24).

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (т.1 а.с.26).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (т. 3 а.с.111-113).

Матеріали справи містять дані про доходи відповідача, а саме згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання доходів, доходи ОСОБА_2 становлять: від ТОВ «Трейдент-Юг» за період січень 2016 року по квітень 2020 року - 1433611,66 грн, від АТ «Укрсиббанк» - 187,58 грн (т. 3 а.с.30).

Відносно предмету спору - квартири за адресою: АДРЕСА_1 - судом встановлено таке.

14 травня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «Холдиногова компанія «Київміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №6189/РН-К, відповідно до умов якого, відповідач ОСОБА_2 придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_6 (т. 1 а.с.45-49).

Додатковою угодою №1 від 11 листопада 2014 року до договору купівлі-продажу майнових прав №6189/РН-К від 14 травня 2014 року, продавець ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та покупець ОСОБА_2 визначили вартість майнових прав на квартиру в розмірі 933566, 90 грн, а п. 1.1 договору виклали в наступній редакції: компанія продає, а покупець придбає майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.50- 51).

14 серпня 2015 року відповідач ОСОБА_2 та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» уклали додаткову угоду №3 до договору купівлі-продажу майнових прав №6189/РН-К від 14 травня 2014 року, додаткової годи №1 від 11 листопада 2014 року та додаткової угоди №2 від 10 серпня 2015 року (квартира АДРЕСА_1 ) про наступне, зокрема: квартира, яка визначена в п.1.1., майнові права на яку придбає покупець, має наступні характеристики: номер квартири - 199, поверх 24-25, загальна площа 99,60 кв.м., кількість кімнат 3 (т. 1 а.с.52).

Згідно довідки ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» від 06 серпня 2015 року №Ф/РН/2170, вартість майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 сплачені в сумі 1142112,50 грн, що відповідає оплаті 100% вартості майнових прав (т.1 а.с.53).

З акту-прийому передачі майнових прав на квартиру від 10 серпня 2015 року до договору купівлі-продажу майнових прав №6189/РН-К від 14 травня 2014 року та додаткової угоди №1 від 11 листопада 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 передані майнові права на квартиру з наступними характеристиками: житловий будинок АДРЕСА_4 ; номер квартири АДРЕСА_1 ; кількість кімнат 3; загальна площа 99,60 кв.м.; житлова площа 42,10 кв.м. (т. 1 а.с.55).

Як вбачається з акту прийому-передачі майнових прав на квартиру від 27 серпня 2015 року до договору купівлі-продажу майнових прав №6189/РН-К від 14 травня 2014 року, додаткової угоди №1 від 11 листопада 2014 року, додаткової угоди №2 від 10 серпня 2015 року та додаткової угоди №3 від 14 серпня 2015 року, ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» передає, а ОСОБА_2 приймає майнові права на квартиру з наступними характеристиками: житловий будинок АДРЕСА_4 ; номер квартири АДРЕСА_1 ; кількість кімнат 3; загальна площа 99,60 кв.м.; житлова площа 42,10 кв.м. Сплачена покупцем вартість майнових прав на квартиру 1142112,50 грн (т. 1 а.с.56).

Згідно акту прийому-передачі квартири покупцю від 27 серпня 2015 року компанія (ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд») побудувала та передає, а покупець ( ОСОБА_2 ) сплатив 100% вартості та приймає квартиру АДРЕСА_1 ) (т. 1 а.с.57).

Як вбачається з копій квитанції наданих відповідачем ОСОБА_2 , останній здійснював оплату на користь ПАТ «ХК «Київміськбуд» з призначенням платежу: «дог. к/п м/п №6189/РН-К від 14.05.2014» за вищевказаним договором купівлі-продажу майнових прав від 14 травня 2014 року та додатковими угодами до нього в період з 19 травня 2014 року по 13 листопада 2014 року на загальну суму 1148827, 67 грн (т. 2 а.с.17-21).

Згідно з Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 грудня 2015 року №49362037 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , дата державної реєстрації 24 листопада 2015 року, підстава свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_4 , виданий 08 грудня 2015 року, видавник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с.58).

Позивач вказує на внесення нею особистих коштів отриманих від батька ОСОБА_7 . Так, згідно заяви на видачу готівки від 25 березня 2013 року ОСОБА_7 знімав готівку з депозитного рахунку у розмірі 422238, 22 грн (т. 2 а.с.76).

В доводах апеляційної скарги позивач посилається на розписку від 01 лютого 2011 року, на підставі якої нею були одержані грошові кошти (т. 3 а.с.54).

Разом з цим, в рішенні суд першої інстанції звертає увагу, на те, що розписка від 01 лютого 2011 року судом не досліджувалась, оскільки 30 березня 2023 року в судовому засіданні судом постановлено повернути вказану розписку позивачу ОСОБА_1 .

Відносно предмету спору - транспортний засіб «Mitsubishi» модель «L 200», 2013 року випуску - судом встановлено таке.

За даними регіонального сервісного центру МВС у м. Києві наведеними у листі №31/26-109аз від 06 грудня 2018 року станом на 05 грудня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб «Mitsubishi» модель «L 200», 2013 року випуску (т. 1 а.с.42). В ході розгляду справи сторонами визнано, що вказаний транспортний засіб було придбано 14 червня 2014 року.

Відносно предмету спору - частки у статутному капіталі ТОВ «Трейдент-Юг» - судом встановлено таке.

08 жовтня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою ТОВ «Трейдент-Юг» укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Трайденг-Юг», відповідно до якого ТОВ «Трейдент-Юг» зобов`язується передати частку в статутному капіталі товариства розміром 50% у власність ОСОБА_2 (т.1 а.с.79-80).

Протоколом №10 загальних зборів ТОВ «Трайдент-Юг» від 10 жовтня 2014 року прийнято рішення, про те, що вклад ОСОБА_2 складає 21000, 00 грн, що становить 50% від розміру статутного капіталу товариства (т. 1 а.с.81-82).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками ТОВ «Трайдент-Юг» є ОСОБА_2 , з розміром внеску до статутного фонду - 21000 грн та ОСОБА_8 , з розміром внеску до статутного фонду - 21000 грн (т. 1 а.с.72-78).

ТОВ «Трейдент-Юг» у довідці №04/40 від 13 лютого 2019 року вказало, що з 2014 року по теперішній час загальними зборами учасників ТОВ «Трейдент-Юг» питання щодо виплати дивідендів учасникам товариства не вирішувалось та дивіденди не виплачувались (т. 2 а.с.23).

Станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 не є учасником ТОВ «Трейдент-ЮГ», проте займає посаду директора вказаного товариства, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Також в матеріалах справи містяться копії договорів укладених ТОВ «Трайдент-Юг» 28 березня 2017 року, 30 жовтня 2017 року, 06 червня 2018 року, 08 лютого 2018 року, 17 липня 2018 року, 01 серпня 2018 року (т. 1 а.с.106-232). А також копія договору застави майнових прав №22184 від 02 квітня 2018 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , предметом якого є застава в розмірі 272309,00 грн, та заставою забезпечується виконання усіх зобов`язань ТОВ «Трейдент-Юг» (т. 1 а.с. 91-94).

Відносно предмету спору - стягнення половини грошових вкладів розміщених в банківських установах - судом встановлено таке.

19 жовтня 2017 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу (депозиту), відповідно до якого сума вкладу складає 35200 доларів США (т. 1 а.с.86). Разом з тим, з доданих до матеріалів справи заяв на видачу готівки вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 було отримано з депозитного рахунку 19 жовтня 2017 року - 930176, 40 грн, 13 квітня 2018 року суму 984882, 67 грн, 17 травня 2018 року - 272306, 18 грн, 28 листопада 2018 року - 1065138,76 грн, 01 березня 2018 року - 35198, 97 грн, 30 березня 2018 року - 272309 грн (т.1 а.с.83-85, 88, 90 т. 3 а.с.53).

Згідно наданої відповіді АТ «Альфа-Банк» від 09 вересня 2021 року за період з 01 січня 2018 року по 31 серпня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 були відкриті рахунки в банку АТ «Укрсоцбанк» НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , які закриті на час надання відповіді (т. 3 а.с.24).

Як вбачається з відповіді АТ «Укрсиббанк» від 17 вересня 2021 року, на ім`я ОСОБА_2 відкрито наступні рахунки: картковий рахунок № НОМЕР_8 у форматі IBAN НОМЕР_9 дата відкриття 06 жовтня 2018 року; № НОМЕР_10 / НОМЕР_11 в UAN, дата відкриття 30 вересня 2014 року (т.3 а.с.26).

Відповідно до відповіді філії АТ «Державний експортно-імпортний банк України в м. Києві», на ім`я ОСОБА_2 , відкриті наступні рахунки: депозит «Оптимальний» № НОМЕР_12 від 06 червня 2018 року в гривні, депозит «Оптимальний» № НОМЕР_13 від 25 жовтня 2018 року в гривні, депозит «Новорічний» № НОМЕР_14 від 21 грудня 2018 року в доларах США та картковий рахунок № НОМЕР_15 від 05 вересня 2019 року (т. 3 а.с.32).

Відносно предмету спору - компенсації вартості частини транспортного засобу «Hyundai» модель «Іoniq», 2017 року випуску - судом встановлено таке.

Сторонами у справі визнано, що ОСОБА_4 є матір`ю відповідача ОСОБА_2

15 лютого 2108 року між ТОВ «Олімп Мотор» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №76, предметом якого є автомобіль «Hyndai Іoniq», ціна договору була - 824373 грн. Вказаний транспортний засіб був переданий ОСОБА_9 , що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу від 19 лютого 2018 року (т. 2 а.с.79-84).

Відповідно до довідки Центрального відділення публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк Україна» від 06 серпня 2019 року №164-2/3973 вбачається, що ОСОБА_4 у вказаному банку мала наступні рахунки: в євро - № НОМЕР_16 , НОМЕР_17 ; в доларах США - НОМЕР_18, НОМЕР_19 та у 2014 році з цих рахунків клієнтом та довіреною особою ОСОБА_2 , який діяв відповідно до довіреності від 08 травня 2014 року були зняті кошти в сумі 18134, 85 євро та 30744, 00 доларів США (т.2 а.с.235).

Судом першої інстанції були допитані свідки, детальний опис їх свідчень наведений судом першої інстанції в описовій частині рішення, а в ході апеляційного перегляду справи сторонами не заперечувалась правильність викладення цих обставин.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ч. 2 ст. 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

В порядку визначеному ч.ч.1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положеннями ст. 25 СК України визначений принцип одношлюбності. Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порядку ч.ч.1,4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц та інших підтримав вказану правову позицію.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Верховний Суд у постанові 02 жовтня 2019 року у справі №175/2317/16-ц вказав на те, щоу заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить установити та з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт… Суди не врахували того, що в поданій заяві відсутня мета встановлення юридичного факту, а саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне за собою правові наслідки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 490/6057/19-ц, зазначено, що у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зроблено такі висновки:

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК) (п.41).

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини (п.43).

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (п.44).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (п.70).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

З наведених обставин справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом позивач вказувала на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 15 лютого 2014 року по 28 травня 2015 року їй необхідно для визнання за нею права на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та на автомобіля «Mitsubishi», які були придбані відповідачем до офіційної реєстрації шлюбу але під час їх спільного проживання, тому ці об`єкти є спільною сумісною власністю сторін у справі та підлягають поділу.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 20 жовтня 2001 року, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 березня 2014 року.

А отже позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з відповідачем у період із 15 лютого 2014 року суперечить вимогам ст. 25 СК України, оскільки попередній його шлюб з відповідача був розірваний лише 14 березня 2014 року. У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги позивача щодо відсутності фактичних шлюбних відносин між відповідачем і колишньою дружиною з 2013 року, а також на відсутність у законодавстві відповідної заборони, колегія суддів вважає безпідставними.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається наявності належних та допустимих доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю між вказаними особами після 14 березня 2014 року і до дати реєстрації ними шлюбу 28 травня 2015 року. Показання свідків, спільні фотографії та дані про проведення одного спільного відпочинку не є достатньою підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Слід погодитись також з критичною оцінкою суду першої інстанції щодо наданих позивачем квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою місця проживання позивача, так як окрім самого факту нарахування оплати за надані послуги, квитанції не відображають ведення спільного бюджету сторін.

Також матеріали справи не містять даних, що вказана квартира та автомобіль були придбані із залученням коштів позивача, так як матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження цих обставин.

Позивач в суді першої та апеляційної інстанцій вказувала на внесення нею особистих коштів отриманих від батька ОСОБА_7 . Так, згідно заяви на видачу готівки від 25 березня 2013 року ОСОБА_7 знімав готівку з депозитного рахунку у розмірі 422238,22 грн. Разом з тим вказана обставина мала місце майже за рік до визначеної позивачем дати спільного проживання з відповідачем і один рік два місяці до дати укладення відповідачем договору про придбання майнових прав на квартиру. До того ж відсутнє документальне підтвердження про передачу коштів позивачеві та/або внесення такої суми коштів позивачем в рахунок оплати вартості квартири.

В доводах апеляційної скарги позивач посилається на розписку від 01 лютого 2011 року, на підставі якої нею були одержані грошові кошти. Разом з тим в рішенні суд першої інстанції звернув увагу, на те, що розписка від 01 лютого 2011 року судом не досліджувалась, оскільки 30 березня 2023 року в судовому засіданні судом постановлено повернути вказану розписку позивачу ОСОБА_1 . Позивач вказує не безпідставність відхилення клопотання, проте з протоколу судового засідання вбачається, що розписка була повернута, що свідчить про те, що цей доказ не був прийнятий у зв`язку з порушенням строків його подання. Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду, оскільки при зверненні до суду з позовом позивачем не було вказано про наявність такого доказу та не обґрунтовувались заявлені позовні вимоги з посиланням на нього, хоча виходячи із обставин і дат зазначених у цій розписці позивач мала можливість надання цього доказу в порядку і строки визначені процесуальним законом.

Також не можуть бути прийняті до уваги суду посилання позивача на набуття права власності на квартиру в період шлюбу, оскільки матеріалами справи підтверджується, що внесення грошових коштів на придбання вказаної квартири мало місце у період 19 травня 2014 року по 13 листопада 2014 року, тобто до дати реєстрації шлюбу між сторонами у справі.

Автомобіль «Mitsubishi» був придбаний відповідачем 14 червня 2014 року, що було визнано сторонами у справі, тобто також до дати реєстрації шлюбу між сторонами у справі і даних про участь позивача у придбанні цього майна матеріали справи не містять.

Таким чином слід погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірні квартиру та автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Відносно предмету спору - частки у статутному капіталі ТОВ «Трейдент-Юг» - судом встановлено, що її придбання відповідачем мало місце до реєстрації шлюбу з позивачем, а відчуження після реєстрації шлюбу. А отже це майно не підпадає під регулювання положеннями ст. 74 СК України, так як не є доведеним факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час його придбання. А тому і обставини відчуження цього майна не є порушенням прав позивача.

Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом позивач вказувала єдиною метою встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - для визнання за нею права власності на частину майна набутого у цей період, що не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, то відсутня мета для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в судовому порядку, так як вказаний факт не є таким, що має юридичне значення, від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивача. А отже відсутнє порушене право позивача, яке б підлягало захисту в судовому порядку.

Вирішуючи питання щодо поділу майна набутого у шлюбі суд виходить з такого.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача суми в розмірі 412186,50 грн, що складає частину вартості транспортного засобу «Hyundai Ioniq».

Судом встановлено, що вказаний транспортний засіб є власністю ОСОБА_4 , матері відповідача. А отже вказане майно не належить до об`єктів спільної сумісної власності сторін у справі. Належних та допустимих доказів на підтвердження обставин використання відповідачем спільних коштів сторін у справі матеріали справи не містять, наявні лише дані про здійснення відповідачем представництва Чуприни В.І., що не породжує прав відповідача та не свідчить про використання ним власних або спільних коштів. Таким чином доводи позивача наведені в апеляційній скарзі про те, що відповідач особистим підписом підтвердив внесення коштів не свідчить про внесення саме спільних коштів. За наведених обставин правові підстави для стягнення на користь позивача компенсації половини вартості цього майна відсутні, як то вірно вставив суд першої інстанції.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача суми в розмірі 18949 доларів США, як частини, отриманих відповідачем 28 листопада 2018 року по депозитному вкладу.

Матеріали справи містять дані про те, що 19 жовтня 2017 року між відповідачем та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір банківського вкладу (депозиту), відповідно до якого сума вкладу складає 35200 доларів США. Разом з тим з доданих до матеріалів справи заяв на видачу готівки вбачається, що відповідачем неодноразово отримувались грошові кошти з вказаного рахунку у період з 19 жовтня 2017 року по 30 березня 2018 року у гривнях, і зокрема 28 листопада 2018 року була знята сума 1065138,76 грн. Тобто вказані грошові кошти були вкладені на банківський рахунок під час перебування сторін у шлюбі, проте і зняття цих коштів також відбулось під час їх перебування шлюбі. При цьому визначення різної валюти та відсутність даних про залишок коштів на цьому банківському рахунку унеможливлює зробити висновок про повне чи часткове їх використання. Слід також погодитись з висновок суду першої інстанції про недоведеність в ході розгляду справи обставин використання цих коштів не в інтересах сім`ї.

Що стосується інших банківських вкладів, то матеріали справи не містять даних про дати відкриття, поповнення цих рахунків та сум, а також про залишок коштів на них, що унеможливлює задоволення вимоги позивача про визнання за нею права власності на їх частину.

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність заявлених позовних вимог відповідає обставинам справи, зібраним доказам та вимогам чинного законодавства і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Таким чином, сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених позивачем в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, судові витрати понесені позивачем компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 21 квітня 2025 року