Номер провадження: 22-ц/813/1773/25
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Булацевська Я.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

зацікавлена особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Павлик І.А., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа - ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю,-

встановив:

Короткий зміст заяви.

17.11.2023 до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , зацікавлена особа ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю, у якій заявник просить суд встановити факт, за яким ОСОБА_2 є троюрідним племінником ОСОБА_1 та встановити факт їх проживання однією сім`єю.

У зв`язку з занадто далеким кровним спорідненням; у зв`язку з укладенням шлюбу, зміною прізвищ родичами жіночої статі; неодноразовою втратою документів, що посвідчують родинний зв`язок членами нашої сім`ї - встановити факт родинних відносин в позасудовий спосіб, не представляється можливим. Вказаний родинний зв`язок, втрачається на рівні брата батька ОСОБА_2 , який до речі, з останнім не проживав, у зв`язку з розірванням шлюбу з його матір`ю.

В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначає, що у зв`язку з похилим віком він має необхідність доручити ОСОБА_2 , здійснювати догляд за ним, з можливим встановленням опіки та задля захисту спадкових прав ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , зацікавлена особа ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що з наданих заявником документів не вбачається будь-яких родинних стосунків між заявником та заінтересованою особою, та не доведено факту їх проживання однією сім`єю. Долучені до заяви фото з їх спільним зображенням не є належним та достатнім доказом для підтвердження родинних відносин.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву та встановити факт родинних відносин та проживання однією сім`єю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року винесено з порушенням застосування норм матеріального та норм процесуального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції при розгляді справи проігнорував його пояснення, а саме, що апелянт проживає разом з ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується єдиною адресою зареєстрованого проживання. Так, ОСОБА_2 піклується про апелянта як про власного батька, купує ліки, готує їжу, допомагає в побутових та господарських питаннях.

Зазначає, що суд першої інстанції неповністю дослідив докази, а саме пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , свідки в судовому засіданні надали показання про родинні зв`язки між заявником та ОСОБА_2 , проте суд не взяв до уваги їх пояснення.

Апелянтом з метою всебічного та об`єктивного розгляду даної заяви було залучено до матеріалів справи довідку з Державного архіву Одеської області від 07.05.2024 №2716/06-21 та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, даними документами підтверджується, неможливість отримання інформації щодо родинних зав`язків між заявником та ОСОБА_2 через, що заявник вимушений був звернутися до суду для встановлення цього факту.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції дійшов до висновку, що мета встановлення факту (захист спадкових прав) є необґрунтованою, лише через відсутність наявного у його власності нерухомого майна, при цьому не перевіривши факт наявності рухомого майна, коштів на банківських рахунках, а також коштів у безготівковій формі, особистих зобов`язань та можливості набуття ним речових прав на нерухоме майно в майбутньому.

Щодо явки

В судове засідання з`явився заявник та заінтересована особа, та надали суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що з наданого заявником свідоцтва про народження від 30.07.1981 серія НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками вказані: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 27.10.1957, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_1 , батьками вказані: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Відповідно до відповіді Державного архіву Одеської області від 07.05.2024 № 2716/06-21 надати відомості щодо інформації про народження « ОСОБА_9 » у 1938-1940 у м. Ананьїв Подільського р-н., Одеської обл., не є можливим, оскільки за вказані роки на зберігання до Державного архіву Одеської області не надходили та вважаються втраченими у період окупації та воєнних дій 1941-1944 рр.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1, 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення

Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Таким чином, задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, допускається виключно у разі, якщо цей факт безпосередньо породжує для заявника конкретні юридичні наслідки. Відповідно, заявник у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, визначає з якою саме метою він просить установити такий факт, виникнення яких саме прав та обов`язків ставиться в залежність від встановлення такого факту.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з його похилим віком, вбачає наявність необхідність доручити ОСОБА_2 здійснювати догляд за ним, з можливим встановленням опіки; також враховуючи відсутність інших осіб, що мають право на спадкування, ОСОБА_2 отримає право на спадкування, у випадку смерті ОСОБА_1 .. Зазначає в заяві, що оскільки у випадку його смерті, встановити вказаний факт буде складніше, тому вважає за необхідне встановити його за життя, задля захисту спадкових прав ОСОБА_2 ..

Як вже зазначалось вище можливість встановлення судом будь-якого юридичного факту, у тому числі і родинних відносин, законодавець пов`язує з настанням для заявника певних юридичних наслідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Разом з тим, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, які наявні в реальній дійсності та не встановлюються на майбутнє.

Отже, заявник задля захисту спадкових прав ОСОБА_2 має право звернутися до нотаріуса для оформлення заповіту.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Тобто, доводи апеляційної скарги в частині, що суд не врахував, що у випадку смерті ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не отримає права на спадкування не є обґрунтованим, адже законом передбачено можливість складання заповіту на фізичних осіб незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин.

Апелянтом зазначається, що ОСОБА_2 здійснює догляд за апелянтом, у зв`язку з його похилим віком, з можливим встановленням в майбутньому опіки над ним, що відповідно, з точки зору апелянта, є також підставою задля встановлення родинних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Згідно ч.2, 4, 5 ст. 63 ЦК України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Таким чином, діюче законодавство не передбачає обов`язкове доведення факту родинних відносин для встановлення опіки або піклування.

Щодо доводів апелянта, що суд першої інстанції при розгляді справи проігнорував його пояснення, а саме, що вони проживають разом з ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується єдиною адресою зареєстрованого проживання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Відповідно суд першої інстанції хоча і дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю, проте припустився помилковості в мотивуванні своїх висновків.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що він проживає разом з ОСОБА_2 (а.с. 50), проте дана інформації не узгоджується з його пояснення, що були ним надані в суді першої інстанції під час судового засідання 29 лютого 2024 року, відповідно дані доводи апеляційної скарги є суперечливими (а.с. 31).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

З доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не повністю дослі джено докази, а саме пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції не може погодитись зважаючи на наступне.

За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції безпосередньо дослідив та надав свою оцінку показанням свідків та приймаючи оскаржуване рішення щодо відмови у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що, зважаючи на встановлені обставини справи в своїй сукупності, заявником не було надано до суду належних та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу задовольнити заяву про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю.

Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи викладені обставини, колегія судді вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю, проте помилився щодо мотивів, оскільки встановлення судом факту родинних відносин не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

На підставі ст. 376 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково та змінити рішення суду першої інстанції в частині його мотивування виклавши у редакції цієї постанови.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова