Справа № 212/3488/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Колочко О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення,

В С Т А Н О В И В:

31 березня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача АТ «Укрзалізниця», у якому просить суд стягнути з відповідача на її користь 9 546,50 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 21.03.2011 працює на підприємстві відповідача у структурному підрозділі «Вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста крана (кранівник). 01.02.2025 продовжено дію трудового договору у ВП «Вагонне депо Батуринська» Філії «УЗ Вагон-Сервіс». За період з 2017-2021 року перебувала у щорічних відпустках та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги, яка їй була виплачена, але у меншому розмірі ніж це передбачено Колективним договором, і недоплачена допомога становить 9 546,50 грн.

Ухвалою судді від 02 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи.

Відповідач, який 02.04.2025 отримав копію ухвали про відкриття провадження з копією позову та доданих до нього матеріалів, які також розміщені в системі «Електронний суд» у справі № 212/3488/25, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу в електронний кабінет одержувача АТ «Укрзалізниця», надав відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 18.04.2025 повернутий без розгляду.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Вивчивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює машиністом крана (кранівник) 4 розряду вагонно-колісних майстерень в СП «Вагонне депо Батуринська» філії «УЗ Вагон-сервіс» АТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 14-15).

У період 2017-2021 роки ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці, а саме у періоди 03.09.2017-17.09.2017, 17.10.2018-31.10.2018, 02.03.2019-31.03.2019, 21.03.2020-18.04.2020, 14.01.2021-27.01.2021.

Згідно з розрахунковими листами за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки ОСОБА_1 отримала матеріальну допомогу в розмірі 2105,00 грн., 2301,25 грн., 2401,25 грн., 2627,50 грн. та 2837,50,00 грн. відповідно (а.с. 16-20).

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).

Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно із ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Пунктом 7.1.9 Колективного договору, укладеного між адміністрацією структурного підрозділу «Вагонне депо Батуринська» та трудовим колективом на 2014-2015 роки, схваленого 18.04.2014 на конференції трудового колективу вагонного депо Батуринська (далі Колективний договір), зі змінами внесеними на підставі спільної постанови КСП «Вагонне депо Батуринська» РФ «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації Вагонного депо Батуринська від 11.02.2016 № 2/СП, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості, або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с. 21-27).

Згідно з п. 1.2 Колективного договору зміни та доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін та затверджуються на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету депо.

Відповідно до Спільних постанов КСП «Вагонне депо Батуринська» та ППО Вагонного депо Батуринська від 09.02.2017, 08.02.2018, 07.02.2019, 27.01.2020, 27.01.2020, 28.01.2021 продовжено дію чинного Колективного договору до укладання колективного договору АТ «Українська залізниця» (а.с.28, 30-33).

Відповідно до Спільної постанови СП «Вагонне депо Батуринська» та ППО Вагонного депо Батуринська № 11/4 від 31 березня 2017 року, постановлено застосувати з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договору СП «Вагонне депо Батуринська» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб» (а.с. 29).

Спільною постановою КСП «Вагонне депо Батуринська» та ППО Вагонного депо Батуринська № 252/549-П від 10 червня 2021 року, внесені зміни до колективного договору СП «Вагонне депо Батуринська», а саме до п. 7.1.9 Розділу 7 Соціальні гарантії та пільги, який викладено у новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості, або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання виплачувати один раз на рік за письмовою заявою працівника матеріальну допомогу в розмірі 50 % тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с. 34).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної постанови СП «Вагонне депо Батуринська» та ППО Вагонного депо Батуринська № 11/4 від 31 березня 2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн.

В Законі України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 1762 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2205,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 1921 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн. мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 2102 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 грн.

Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, встановлений на рівні 2270 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2837,50 грн., два прожиткових мінімуму 4540,00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6 000 грн.

Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови СП «Вагонне депо Батуринська» та ППО Вагонного депо Батуринська № 11/4 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва СП і ППО, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, зокрема у 2017 році мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2 000 грн., тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова № 11/4 від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників, а п. 7.1.9 Колективного договору.

При цьому, судом враховуються положення статті 9 КЗпП України, згідно з якою умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, і вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Приймаючи Спільну постанову № 11/4 від 31.03.20217 її сторони керувалися пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили.

Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Суд зауважує, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року, вказані зміни потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги, про що зазначено вище.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, який був підставою для прийняття Спільної постанови № 11/4 від 31.03.2017, не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 7.1.9 Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 7.1.9 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийняті 31.03.2017 спільна Постанова СП «Вагонне депо Батуринська» та ППО Вагонного депо Батуринська № 11/4 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», та спільна постанова СП «Вагонне депо Батуринська» та ППО Вагонного депо Батуринська № 252/549-П від 10 червня 2021 року, відповідно до якої виплата матеріальної допомоги обмежується двома прожитковими мінімумами, прийняті з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягають застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо недоплати у 2017-2021 роках позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними, і заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 9546,50 грн., що включає: 1095,00 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200 грн. 2105,00 грн.); 1421,75 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723 грн. 2301,25 грн.); 1771,75 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173 грн. 2401,25 грн.); 2095,50 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723 грн. 2627,50 грн.); 3162,50 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000 грн. 2837,50 грн.).

Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне.

Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.

Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21.

Отже, строки звернення позивачки до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період за період з 2017 року по 2021 рік вона має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком, оскільки право позивачки на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу ОСОБА_1 надавала адвокат Борисенко А.В. на підставі Договору про надання правової допомоги № 24/03 від 24 березня 2025 року та Ордеру АЕ № 1371645 від 24.03.2025 (а.с. 39-42, 44).

Згідно Акту №1 про надання правової допомоги від 24 березня 2025 року, адвокатом Борисенко А.В. були вчинені дії щодо усної консультації позивача та складення позовної заяви, із ксерокопіюванням позовної заяви та доданих до неї документів, подання позовної заяви до суду, всього на загальну суму 2500,00 грн. (а.с. 43), які були сплачені позивачем згідно з квитанцією серії 03 ААВ № 3333661 від 24.03.2025 (а.с. 45).

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача, що не суперечить принципу розподілу судових витрат та є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, суд враховує, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позову в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 77-81, 141, 178, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017-2021 роки у розмірі 9 546 (дев`ять тисяч п`ятсот сорок шість) гривень 50 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривні 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», , місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2025 року.

Суддя: О. В. Колочко