ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/3233/24 Номер провадження 22-ц/814/1678/25Головуючий у 1-й інстанції Городівський О.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Литовченка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 січня 2025 року, постановлене суддею Городівським О.А. (повний текст складено 31 січня 2025 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

10.09.2024 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування підстав позову зазначає, що із 12.01.2021 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06.09.2023 (справа №541/2808/23). Від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого на підставі рішення суду від 17.10.2023 відповідач сплачує аліменти у розмірі частини всіх видів доходу.

Зазначає, що дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Відповідач участі у вихованні сина не приймає, його життям не цікавиться, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Із підстав викладеного, вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде відповідати його якнайкращим інтересам.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23.01.2025 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення міськрайонного суду вмотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, доцільність застосування якого у цій справі недоведена належними та беззаперечними доказами.

Позивачка оскаржила рішення міськрайонного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Із підстав, раніше викладених у позовній заяві, цитуючи вимоги статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті 150, 157, 164 СК України, вважає, що в ході судового розгляду справи заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження, є законними та обґрунтованими.

Просить врахувати, що наразі вона, ОСОБА_1 , перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який має постійну роботу та дохід, з турботою ставиться до дитини.

Посилаючись на висновок органу опіки та піклування, а також пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , викладені у позовній заяві, вважає доведеним той факт, що позбавлення відповідача батьківських прав буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.02.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 24.02.2025.

03.03.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява третьої особи - виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради про розгляд справи за відсутності представника ради. При постановленні судового рішення покладаються на розсуд суду та просять врахувати інтереси дитини.

15.04.2025 позивачем надано апеляційному суду для приєднання до справи розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період за 2023-2024 роки у розмірі 341 023,69 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не находив.

У суді апеляційної інстанції позивачка та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, наполягали на її задоволенні, скасуванні рішення районного суду із постановленням нового про задоволення позовних вимог.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 ; його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ./а.с.8/

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06.09.2023 (справа №541/2808/23) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , який зареєстровано 12.01.2021 Миргородським міськрайонним ВДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), актовий запис №3./а.с.10/

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17.10.2023 (справа №541/3078/23) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04.09.2023 до повноліття дитини./а.с.12-13/

29.03.2024 позивачка ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_4 , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_9 »./а.с.18/

Із 21.09.2020 ОСОБА_4 перебуває на військовій службі у військовій частині № НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою від 31.07.2024 №95./а.с.24/

24.07.2024 Полтавським дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №63 «Казка» надано характеристику вихованця ОСОБА_3 /а.с.16/

За змістом довідки КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Полтавської міської ради» від 14.08.2024 №01-14/1015/10, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває під наглядом в КП «ЦПМСД №1 ПМР» АЗПСМ №10. Декларація укладена з лікарем-педіатром ОСОБА_10 з 13.10.2023.

Дитина на Д-обліку не перебуває, хронічних захворювань не має. Хлопчик щеплений згідно календаря щеплень у повному обсязі. Історія розвитку дитини (форма №112/о) не передбачає з ким дитина з`являється на огляди. Зі слів лікаря ОСОБА_11 , на огляди з дитиною в період з жовтня 2023 року по теперішній час хлопчик з`являвся у супроводі матері ОСОБА_1 , хлопчик на прийомі з батьком не був./а.с.14, 15/

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17.10.2024 ОСОБА_1 разом дитиною ОСОБА_3 та чоловіком ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина займає окрему кімнату, має спальне місце, іграшки, необхідний одяг. Стосунки з мамою дружні./а.с.64/.

Рішенням Київської районної у м.Полтаві ради від 26.11.2024 №370 затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Службою у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради направлений лист за місцем проживання батька дитини з проханням обстежити умови проживання та з`ясувати його думку з приводу позбавлення батьківських прав. У відповіді, наданій службою у справах дітей Комишнянської селищної ради зазначається, що ОСОБА_2 знаходиться у Донецькій області, доброволець, 12-ої бригади спецпризначення «Азов», тому надати пояснення та копію паспорта наразі не має змоги. Зі слів ОСОБА_2 він не заперечує проти позбавлення його батьківськи прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ./а.с.55-57

Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є матір`ю другого чоловіка позивачки, проживає в одному будинку із нею та дитиною. Свідку відомо, що відповідач не бере участі у вихованні сина, не відвідує його та не бере участі у його вихованні. Вихованням дитини займається ОСОБА_4 , чоловік позивачки та син свідка.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що знайома зі сторонами, вони проживала в одному будинку, а діти ходили в один дитячий садочок. Деякий час позивачка з дитиною проживала у її помешканні через виселення із орендованої квартири. Інколи свідок бачила відповідача у нетверезому стані. Їй було відомо про розлучення сторін.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є хрещеною дитини. Більше року відповідач з дитиною не спілкується, на свята не телефонує, не цікавиться його життям, не допомагає матеріально. Дитина не знає відповідача, як батька. Чоловіка позивачки дитина вважає своїм батьком, називає його татом.

Відповідач у судове засідання до суду першої інстанції не з`явився, під час розмови в телефонному режимі із секретарем судового засідання пояснив, що позов не визнає та на даний момент перебуває в складі Збройних Сил України на Донецькому напрямку, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання./а.с.79/.

При постановленні рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, міськрайонний суд врахував вік дитини, введення в Україні воєнного стану з 24.02.2022, невизнання відповідачем позову та перебування його в складі Збройних Сил України, що не заперечували сторони, у зв`язку з цим фізичною неможливістю спілкування батька з дитиною. Із підстав викладеного, суд першої інстанції не взяв до уваги твердження позивача про необхідність позбавлення батьківських прав відповідача лише у зв`язку із його байдужістю до дитини та відсутність спілкування з дитиною.

Інших підстав позбавлення батьківських прав, передбачених статтею 164 СК України, міськрайонним судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами першим, другим статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Наведений обов`язок ним не виконано, а тому за правилами частини 4 статті 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

При вирішенні спору в цій справі суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Тоді як фізична неможливість спілкування батька з дитиною зумовлена об`єктивними причинами, пов`язаними із перебуванням відповідача в складі Збройних Сил України.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до малолітнього сина. Відтак, розрив між біологічним батьком та дитиною сімейних відносин не відповідає інтересам дитини та не може бути виправданий посиланням позивачки на створення нової сім`ї.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані посиланням на висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів відхиляє. Оскільки такий висновок має рекомендаційний характер, а мотиви на яких він ґрунтується, а саме, «зі слів ОСОБА_2 він не заперечує проти позбавлення його батьківськи прав відносно малолітнього сина ОСОБА_12 » спростовані відповідачем в суді першої інстанції.

Посилання позивачки на те, що син сторін тривалий час не бачиться з відповідачем, зумовлені об`єктивними причинами (проходження відповідачем військової служби), а тому апеляційним судом до уваги не приймаються. При цьому, колегія суддів враховує, що на підставі судового рішення з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання їх малолітнього сина. Відтак, відповідач, у визначений законодавством спосіб приймає участь в утриманні малолітнього сина, сплачуючи на його утримання аліменти в частці від доходу. При цьому не заслуговують на увагу посилання позивачки на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, оскільки наявність такої заборгованості не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції показань свідків, колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки вони є малоінформативними, а самі свідки перебувають у дружніх та родинних відносинах з позивачкою, що ставить під сумнів їх об`єктивність та неупередженість.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які характеризують виключно особи позивачки та належність виконання нею її батьківських прав, що в межах заявленого спору під сумнів не ставиться. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.04.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак