ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1379/25 Справа № 201/7054/23 Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Гвоздєві М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року у складі судді Покопцевої Д.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» про визнання дій незаконними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що починаючи з 2015 року проходить військову службу у ЗСУ у військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , приймала участь в АТО та ООС. У зв`язку із значним погіршенням стану здоров`я, що безпосередньо пов`язано з проходженням військової служби, направлена на проходження військово-лікарської комісії щодо визначення придатності до проходження військової служби. За результатами військово-лікарської експертизи отримала свідоцтво про хворобу № 936 від 09 вересня 2021 року 12 Регіональної військово-лікарської комісії і була визнана непридатна до військової служби в мирний час, обмежено придатна у воєнний час.

07 червня 2022 за результатом огляду медико-соціальної комісії м. Дніпра направлена на проведення медико-експертного обстеження з метою уточнення ступеню функціональних порушень та ступеня обмеження життєдіяльності, визначення сполучних інвалідизуючих станів в клініку ДУ «УДНДІМСПІ МОЗ України».

Зазначає, що у період з 08 червня 2022 року по 17 червня 2022 року перебувала на дообстеженні у ДУ «УДНДІМСПІ МОЗ України». Під час обстеження у даному медичному закладі їй призначена консультацію з лікарем-психіатром, за результатами консультації з яким поставлено діагноз «Розлад особистості». Лікар-психіатр не призначав їй ніяких обстежень, діагноз був поставлений лише на основі наявних обстежень за 2021 рік, що були застарілими. Цей діагноз лікар-психіатр заніс до медичної карти стаціонарного хворого без спеціального коду. При отриманні виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2261, діагноз «Розлад особистості» був вказаний також не закодованим, що є порушенням Закону України «Про психіатричну допомогу» і наказу №297 від 08 жовтня 1998 року МОЗ України «Про перехід органів і закладів охорони здоров`я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду (МКХ-10)».

За умови ненадання письмової інформованої згоди пацієнта на розголошення відомостей про захворювання, лікар-психіатр не мав права вказувати даний діагноз первинно обліковій документації медичного закладу попередньо не закодувавши його, відповідно до вимог Міжнародного класифікатору хвороб МКХ 10, вона не надавала інформованої згоди на розголошення діагнозу «Розлад особистості».

В подальшому відомості щодо цього діагнозу передані до військової частина НОМЕР_1 , де вона працює, і вже 08 липня 2022 року вона була увільнена від займаної посади відповідно до підпункту 15 пункту 116 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», що підтверджується витягом з наказу №159 від 08 липня 2022 року.

Внаслідок протиправних дій лікаря-психіатра вона перенесла сильні душевні переживання та страждання, оскільки була стурбована наслідками даної протиправної дії, була позбавлена звичного способу життя, адже була увільнена з займаної посади у військовій частині.

Зазначає, що була ургентно госпіталізована на стаціонарне лікування до Павлоградської міської лікарні №4 «Дніпропетровської обласної ради», де перебувала на лікуванні з 07 липня 2022 року по 13 липня 2022 року.

В подальшому за рішенням невролога її госпіталізовано з 01 серпня 2022 року по 04 серпня 2022 року в неврологічне відділення №1 в стаціонар КП «ДОКЛ Мечнікова» з метою дообстеження та встановлення діагнозу.

З 09 серпня 2022 року по 17 серпня 2022 року вона проходила стаціонарне лікування в неврологічному відділенні №1 КП «ДОКЛ ім. Мечнікова», під час обстеження у даному медичному закладі вона проходила психіатричний огляд, в результаті якого їй було поставлено діагноз - Органічний афективний розлад. У цій же виписці також немає шифру даного діагнозу.

Зазначає, що 04 серпня 2022 року вона за власною ініціативою звернулась за консультацією до професора ОСОБА_2 , щодо помірно вираженого депресивного розладу, який значиться у свідоцтві про хворобу №936 від 09 вересня 2021 року 12 Регіональної військової-лікарської комісії та розладу особистості, який встановлений психіатром ДУ «УДНДІМСПІ МОЗ України», за результатами огляду діагноз «Розлад особистості» був не підтверджений, про що свідчить виписка з амбулаторної карти консультації професора ОСОБА_2 .

В подальшому за направленням лікаря неврологічного відділення №1 КП «ДОКЛ ім.Мечнікова» з 23 серпня 2022 року по 07 вересня 2022 року вона проходила лікування в Київській клінічній лікарні на залізничному транспорті №1 у психоневрологічному відділенні, де проведено консиліум, за рішенням якого їй не підтверджений діагноз «Розлад особистості», що підтверджено виписним епікризом №132.

Зазначає, що дані обставини не спростовують того, що кожного разу вона змушена була терпіти сильні душевні переживання, позаяк всі подальші обстеження щодо уточнення діагнозу, здійснювались на основі попередніх виписок, де зазначений діагноз «Розлад особистості» (незакодований), змушував її відчувати негативні емоції, адже сучасне суспільство достатньо упереджено ставиться до людей з чутливими діагнозами.

На підставі викладеного, просила визнати незаконними дії ДУ «УДНДІМСПІ МОЗ України» щодо розголошення, розкриття конфіденційної інформації-діагнозу її хвороби, стягнути моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 30645,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розголошення її діагнозу відповідачем й доказів того, що таке розголошення мало місце з вини, саме відповідача під час передачі до військової частини виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 2261 на ім`я ОСОБА_1 , а тому вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від основного позову.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повністю з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та обставинам, а тому рішення суду є необґрунтованим. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що поставлений їй діагноз лікар-психіатр заніс до медичної карти стаціонарного хворого без спеціального коду, з медичної карти стаціонарного хворого № 2261, діагноз «Розлад особистості» був вказаний також не закодованим, що є порушенням Закону України «Про психіатричну допомогу» і наказу №297 від 08 жовтня 1998 року МОЗ України «Про перехід органів і закладів охорони здоров`я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду (МКХ-10)», в наслідок чого вона була увілення зі служби, а тому наявні правові підстави для задоволення позову. Окрім того, вказує, що через некомпетентність дій відповідача її завдано моральну та матеріальну шкоду, оскільки за умови ненадання письмової інформованої згоди пацієнта на розголошення відомостей про захворювання, лікар-психіатр не мав права вказувати даний діагноз первинно обліковій документації медичного закладу попередньо не закодувавши його, відповідно до вимог Міжнародного класифікатору хвороб МКХ 10, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 07 червня 2022 року за результатом огляду медико-соціальної комісії м. Дніпра направлена на проведення медико-експертного обстеження з метою уточнення ступеню функціональних порушень та ступеня обмеження життєдіяльності, визначення сполучних інвалідизуючих станів в клініку ДУ «УДНДІМСПІ МОЗ України»

У період з 08 червня 2022 року по 17 червня 2022 року ОСОБА_1 перебувала на дообстеженні у ДУ «УДНДІМСПІ МОЗ України», отримала виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 2261, у якій діагноз психіатра «Розлад особистості» був вказаний не закодований, тобто вписаний без спеціального коду. Діагноз поставлений лише на основі наявних обстежень за 2021 рік, що були застарілими.

На думку позивача, за умови ненадання письмової інформованої згоди пацієнта на розголошення відомостей про захворювання, лікар-психіатр не мав права вказувати даний діагноз у первинно обліковій документації медичного закладу, попередньо не закодувавши його, відповідно до вимог Міжнародного класифікатору хвороб МКХ 10.

Не зазначення коду, на думку позивача є порушенням Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП, вимог наказу № 297 від 08 жовтня 1998 року МОЗ України «Про перехід органів і закладів охорони здоров`я України на Міжнародну статистичну класифікацію хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду (МКХ-10)», оскільки ОСОБА_1 не надавала інформованої згоди на розголошення діагнозу «Розлад особистості».

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні, про що зазначено у ч. 1 ст. 286 ЦК України, ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

Медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків (ст. 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Статтею 6 Закону України «Про психіатричну допомогу» врегульовані питання про конфіденційність відомостей про стан психічного здоров`я особи та надання психіатричної допомоги.

Так, медичні працівники, інші фахівці, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, та особи, яким у зв`язку з навчанням або виконанням професійних, службових, громадських чи інших обов`язків стало відомо про наявність у особи психічного розладу, про факти звернення за психіатричною допомогою та лікування у закладі з надання психіатричної допомоги чи про перебування у закладі соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, або спеціальному навчальному закладі, а також інші відомості про стан психічного здоров`я особи, її приватне життя, не можуть розголошувати ці відомості, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті.

Право на одержання і використання конфіденційних відомостей про стан психічного здоров`я особи та надання їй психіатричної допомоги має сама особа чи її законний представник.

За усвідомленою письмовою згодою особи або її законного представника відомості про стан психічного здоров`я цієї особи та надання їй психіатричної допомоги можуть передаватися іншим особам лише в інтересах особи, яка страждає на психічний розлад, для проведення обстеження та лікування чи захисту її прав і законних інтересів, для здійснення наукових досліджень, публікацій в науковій літературі, використання у навчальному процесі.

Забороняється без письмової згоди особи або без письмової згоди її законного представника та лікаря-психіатра, який надає психіатричну допомогу, публічно демонструвати особу, яка страждає на психічний розлад, фотографувати її чи робити кінозйомку, відеозапис, звукозапис та прослуховувати співбесіди особи з медичними працівниками чи іншими фахівцями при наданні їй психіатричної допомоги.

Забороняється вимагати відомості про стан психічного здоров`я особи та про надання їй психіатричної допомоги, за винятком випадків, передбачених цим Законом та іншими законами.

Документи, що містять відомості про стан психічного здоров`я особи та надання їй психіатричної допомоги, повинні зберігатися з додержанням умов, що гарантують конфіденційність цих відомостей. Вилучення оригіналів цих документів та їх копіювання може здійснюватися лише у випадках, встановлених законом.

З наданих позивачем виписок з медичних карт стаціонарного хворого вбачається, що позивач майже постійно перебувала на лікуванні з лютого 2021 року до вересня 2021 року (а.с.9-22), проходила обстеження у ДУ «УДНДІМСПІ МОЗ України» з 08 червня 2022 року по 17 червня 2022 року, у подальшому проходила лікування з 07 липня 2022 року по 13 липня 2022 року (а.с. 16 18, 61 66).

Наказом командувача Десантно-штурмових військ ЗСУ від 08 липня 2022 року № 159, відповідно до підпункту 15 пункту 116 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» увільнено від займаних посад і зараховано у розпорядження командувача Десантно-штурмових військ ЗСУ з 08 липня 2022 року та на термін перебування у розпорядженні утримувати на всіх видах забезпечення та у списках особового складу НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади - старшого лейтенанта ОСОБА_1 , начальника стройової частини відділення персоналу штабу НОМЕР_2 окремої аеромобільної бригади, 1993 року народження.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 № 1153/2008 (зі змінами та доповненнями).

Згідно із пп. 15 п. 116 цього Положення зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі, якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Всесвітньою організацією охорони здоров`я розроблена Міжнародна статистична класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я (ICD-10 або МКХ-10).

Метою МКХ є створення умов для систематизованої реєстрації, аналізу, інтерпретації та порівняння даних про смертність та захворюваність, отриманих в різних країнах або регіонах та в різний час. МКХ використовується для перетворення словесного формулювання діагнозів хвороб та інших проблем, пов`язаних зі здоров`ям, у коди, які забезпечують зручність збереження, збору та аналізу даних.

Наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування» затверджено Форму первинної облікової документації № 027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та Інструкцію щодо її заповнення.

У зазначеному наказі, Формі первинної облікової документації № 027/о Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, Інструкції щодо її заповнення, відсутні жодні вимоги щодо зазначення кодів хвороб.

Звертаючись до суду, позивач зазначала, що наказом Міністерства охорони здоров`я України 14 лютого 2012 року № 110 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 21 січня 2016 року № 29) затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 003/о «Медична карта стаціонарного хворого», якою передбачено проставлення кодів згідно з МКХ-10.

Водночас, форма первинної облікової документації № 003/о, згідно Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 003/о Медична карта стаціонарного хворого № __ містить відомості і про діагнози - при госпіталізації, заключний діагноз, клінічний і код захворювання, а не лише код захворювання (п.п. 6, 14, 25, 32).

Відповідно до виписки із медичної картки стадіонного хворого Павлоградської міської лікарні (виписний епікриз № 4420/140) ОСОБА_1 госпіталізована 07 липня 2022 року. запису про ургентну госпіталізацію немає. При цьому, у виписному епікризі вказано, що ОСОБА_1 поступила зі скаргами на постійний головний біль, запаморочення, хиткість при ході, порушення пам`яті, концентрації уваги, «мурашки», судоми в кінцівках, тремор у кінцівках, мимовільну дефекацію, затримку сечовиділення, оніміння в ногах, порушення зору, дрібної моторики. В анамнезі «вважає себе хворою з 2021 року» (а.с. 17 18). До того ж позивача госпіталізована після видання наказу про увільнення, тобто 08 липня 2022 року.

Відтак, позивачем не підтверджено жодними доказами, а судом не встановлено, що внаслідок протиправних дій лікаря-психіатра щодо розголошення її діагнозу, останній заподіяна моральна шкода.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з яким погоджується колегія суддів про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розголошення діагнозу саме відповідачем й доказів того, що таке розголошення мало місце з вини саме відповідача під час передачі до військової частини виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 2261 на ім`я ОСОБА_1 , Заявлені вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди є похідними від основного позову, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що поставлений їй діагноз лікар-психіатр заніс до медичної карти стаціонарного хворого без спеціального коду, з медичної карти стаціонарного хворого № 2261, діагноз «Розлад особистості» був вказаний також не закодованим, в наслідок чого остання була увілення зі служби, є безпідставними, оскільки виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 2261 на ім`я ОСОБА_1 була видана останній на руки, до військової частини, де вона проходила службу, відповідачем не передавалася, що не спростовано позивачем, а навпаки підтверджено під час розгляду справи в суді першої та перегляду справи в апеляційній інстанції й увільнення останньої від займаної посади відбулося відповідно до підпункту 15 пункту 116 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», відповідно до наказу № 159 від 08 липня 2022 року.

Доводи апеляційної скарги з приводу відшкодування моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про визнання дій незаконними, а тому вимоги про відшкодування моральної та матеріальної шкоди є похідними та такими, що задоволенню не підлягають.

Посилання скаржника на належність наданих доказів на підтвердження вимог позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошена 09 квітня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна