Справа № 740/5396/24
Провадження № 2/740/146/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2025 року місто Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Гагаріної Т.О., за участю секретаря Мартиненко Ю.А.,

представника позивача Пирковського Ю.Ф. (в режимі відеоконференції)

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», позивач) в особі представника Ніколенко В.В., звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.05.2022 в розмірі 95 291,35 грн станом на 23.06.2024 та судові витрати в розмірі 2422,40 грн.

В обґрунтування позову посилалося на те, що 17.05.2022 відповідач з метою отримання банківських послуг, підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідач при підписанні заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг (далі-Договір), що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується факт проінформування про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які були йому надані для ознайомлення в письмовій формі.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі.

Підписавши заяву між сторонами, був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю природою є змішаним договором і містить в собі, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.

Банком на підставі договору відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, а відповідачу надано у користування кредитну картку. Розмір кредитного ліміту до 200 000,00 грн.

Таким чином банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбаченими договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

В процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговим зобов`язанням, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, чим порушив п.2.1.1.12.3 Договору, а також ст.ст.509,526,1054 ЦК України.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 23.06.2024 має заборгованість 95 291,35 грн, яка складається з: 74 517,36 грн заборгованість за тілом кредиту; 20 773,99 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27.09.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

04.10.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначає, що кредитна заборгованість виникла внаслідок того, що ОСОБА_2 28.09.2023 викрав у нього мобільний телефон з фінансовим номером, як клієнта АТ КБ «ПРИВАТБАНК», здійснив вхід у мобільний застосунок «ПРИВАТ-24» без його дозволу та відома і викрав грошові кошти на загальну суму 67 585,00 грн, шляхом перерахування їх через застосунок «ПРИВАТ24».

Вироком Ніжинського міськрайоного суду Чернігівської області від 10.01.2024, із врахуванням ухвали Чернігівського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року, ОСОБА_2 , засуджено за ч.4 ст.185, ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ч.3 ст.68 КК України, ч.1 ст.70, ч.ч.1, 3 ст.71 КК України до 06 років 10 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 03 роки. Потерпілим у кримінальному провадженні є зокрема ОСОБА_1 , якому за вказаним вироком суду заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 67585 грн. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.08.2024 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 67585 грн матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову.

Зазначив, що докази, надані позивачем, не підтверджують, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

12.12.2024 від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.05.2022 в розмірі 54 949,01 грн.

Представник позивача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав, пояснив, що вказана сума заборгованості складається із заборгованості за тілом кредиту. Заборгованість зменшено на 40 000 грн, які були внесені 30.09.2024 на погашення боргу, що підтверджується розрахунком. Зазначив, що відповідачем порушено умови та правила надання банківських послуг, оскільки операції із зняття коштів з карткового рахунку відповідача стали можливими лише в результаті входу до «ПРИВАТ-24», пароль входу до якого знав лише відповідач, а для його зміни необхідно вводити пін-код карти, який відомий виключно ОСОБА_1 та за розголошення якої він несе відповідальність. Оскільки банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням паролю, ПІНа або нанесених на картці даних, тому вимоги позивача є обгрунтованими. Крім того, рішенням суду на користь ОСОБА_1 стягнуто з винної особи кошти в розмірі 67585 грн, які були зняті з його картки.

Відповідач ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду відповідач повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 17.05.2022 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, шляхом підписання анкети-заяви, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту (а.с.25-40).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді та розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms.

На виконання умов кредитного договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкрив на користь ОСОБА_1 окремий рахунок з встановленим на ньому кредитним лімітом, а також видав позичальнику електронний платіжний засіб - кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії 03/26, тип Універсальна, згодом, додатково отримав кредитну картку №№ НОМЕР_2 , строк дії до 03/24, а згодом отримав картку номер НОМЕР_3 , строк дії 10/27, тип Універсальна.

Факт існування вказаних договірних відносин відповідач визнав під час розгляду справі, що відображено у відзиві на позовну заяву.

Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за договором про надання банківських послуг станом на 23.06.2024 у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 95 291,35 грн, з яких: 74 517,36 грн - заборгованість за тілом кредиту; 20 773,99 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем після зменшення позовних вимог, заборгованість за кредитним договором відповідача станом на 11.11.2024 становить 54 949,01 грн, яка складається з: 54 949,01 грн заборгованість за тілом кредиту (а.с.75-76).

Частиною 1 ст.509 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 1 ст.610 цього Кодекс визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

При порушенні зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З розрахунку заборгованості та виписки з рахунку позичальника вбачається, що в період з 30.09.2023 по 03.10.2023 по картці позичальника № НОМЕР_2 відбулись витрати кредитних коштів на суму 67585 грн, що призвело до утворення заборгованості за кредитом.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що 09.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до підтримки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з заявою, в якій повідомив про несанкціоновані операції по його рахунку.

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.01.2024, із врахуванням ухвали Чернігівського апеляційного суду від 11.04.2024, ОСОБА_2 визнано винним та засуджено за ч.4 ст.185, ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ч.3 ст.68 КК України, ч.1 ст.70, ч.ч.1, 3 ст.71 КК України, до 06 років 10 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Вироком встановлено, що здійснено перерахування окремими переказами коштів, а саме: 30.09.2023 2500,00 грн, 30.09.2023 1500,00 грн, 01.10.2023 2500,00 грн, 01.10.2023 1500,00 грн, 01.10.2023 2500,00 грн, 01.10.2023 2600,00 грн, 01.10.2023 3000,00 грн, 01.10.2023 2000,00 грн, 01.10.2023 1000,00 грн, 01.10.2023 3000,00 грн, 01.10.2023 2800,00 грн, 01.10.2023 2850,00 грн, 01.10.2023 15 500,00 грн, 02.10.2023 65,00 грн, 02.10.2023 14 500,00 грн, 03.10.2023 9700,00 грн, 03.10.2023 70,00 грн, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_1 заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 67 585,00 грн.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.08.2024 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 67585 грн матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність субєктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п.14.12 ст.14 Закону користувач зобовязаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно п.14.14 ст.14 Закону банк зобовязаний у спосіб, передбачений договором:повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу;реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка.

Під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобовязаний відобразити дату та час повідомлення.

У разі невиконання банком обовязку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк.

Згідно п.14.16 ст.14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до п.1.1.1.73. фінансовий номер телефону Клієнта це номер мобільного телефону, який зазначений і підтверджений Клієнтом як номер телефону, за допомогою якого можуть проводитись фінансові операції. Підтверджується Клієнтом під час активації продукту за допомогою POS-терміналу у відділенні Банку, в банкоматі, терміналі самообслуговування з підтвердженням ПІН-коду картки і СМС-паролем, а також в «ПРИВАТ-24»(у разі зміни логіна користувача).

Згідно п.1.1.2.1.10. для уникнення неправомірних операцій з рахунками Клієнт зобовязаний не залишати без нагляду телефон/пристрій, який використовується для підключения Фінансового номеру телефону Клієнта та/або доступу до програмних комплексів Банку. В разі втрати Клинтом Фінансового номеру телефону, підозрі доступу третіх осіб до Фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій третіх осіб із Фінансовим номером телефону Клієнт зобовязаний негайно повідомити про це Банк в будь-якому з доступних каналів: 3700, чат-онлайн, відділення Банку. На Паставі звернення Клієнта про зазначений факт Банк знімає з номера телефону Клієнта ознаку «Фінансовий»та блокує аккаунт Клієнта в Системі «ПРИВАТ-24»з метою уникнення можливих шахрайських операцій з рахунками Клієнта.

У відповідності до п.2.1.4.12.5. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати Картки, розголошению ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію.

Пунктом 2.1.4.12.6. встановлено, що Клієнт несе відповідальність за всі операції (в тому числі операції у сфері електронної комерції, мото-операції), що здійснюються з Картками, у тому числі наданими Банком його Довіреним особам.

Згідно п. 2.1.4.12.8. у разі, якщо Клієнт дає згоду на проведення операцій з Картками або нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі.

Відповідно до п. 2.1.4.12.9. Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операці, що супроводжуються правильним введенням нанесених на Картці даних, до моменту звернення Клієнта в Банк та блокування Картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Картки в Стоп-лист Платіжною системою.

Пунктом 2.1.4.12.3. передбачено, що Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на Картці даних.

Згідно п.2 розділу VI Положення №705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705, емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Згідно п.5 розділу VI Положення №705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (п.6 розділу VI Положення № 705).

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення №705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до п.11 розділу VI Положення №705 Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Таким чином, до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі №6-71цс15, постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №202/10128/14-ц, від 13.09.2019 у справі №501/4443/14-ц, від 20.11.2019 у справі №577/4224/16-ц, від 17.06.2021 у справі №759/4025/19, від 29.08.2022 у справі №532/1349/19, від 31.07.2024 у справі №953/5904/22.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 після викрадення 28.09.2023 його мобільного телефону, на який встановлено мобільний додаток «ПРИВАТ-24» та здійснення переказів через систему «ПРИВАТ-24», 09.10.2023 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК`з відповідною заявою про несанкціоновані операції по його рахунку, як це передбачають вимоги п.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг.

Тобто, відповідач вжив необхідних заходіву випадку втрати його телефону, вчасно проінформував банк та правоохоронні органи, у зв`язку з чим він не має нести відповідальність за здійснення операцій за його електронним платіжним засобом.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22 (провадження № 61-8249св23), зроблено висновок, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13.09. 2019 у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02.10.2019 у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23.01.2020 у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19) та від 06.09.2023 у справі № 686/30030/21 (провадження № 64/5111св23).

У постанові Верховного Суду 11.09.2024 у справі № 753/12781/23 (провадження № 61-10605св24) зазначено, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Отже, саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «ПРИВАТ-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції у період з 30.09.2023 по 03.10.2023 щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 67585 грн.

Доводи представника позивача про те, що відповідачем порушено Умови та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого списання коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження.

Крім того, після зменшення розміру позовних вимог, позивачем не надано обґрунтованого детального розрахунку на підтвердження суми боргу у розмірі 54 949,01 грн, не вказано конкретного періоду прострочення відповідачем сплати належних платежів за кредитним договором, не доведено належними та допустимими доказами заборгованості відповідача за кредитним договором саме у такому розмірі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів факту та обставин, які безспірно доводять, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за допомогою банкової системи.

Натомість, відповідач вчинив всі необхідні дії, які входять в коло обов`язків клієнта банку при виникненні ситуації з безпідставно списаними коштами з його рахунку, а саме: звернувся до правоохоронних органів із заявою та повідомив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про несанкціоновані дії з його карткою.

У зв`язку з цим відсутні підстави для покладення цивільно-правової відповідальності на позивача.

Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні.

З урахуванням викладеного позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у позові відсутні підстави для стягнення на користь позивача в порядк ст.141 ЦПК України сплачених 2422 грн 40 коп судового збору.

Керуючись ст.ст.141,263,264,265,268 ЦПК України, суд -

ухвалив:

у задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.О.Гагаріна