КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/5183/24 Головуючий у І інстанції - Чирка С.С.
апеляційне провадження №22-ц/824/4209/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення коштів, -

установив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ДП обслуговування повітряного руху України про стягнення коштів.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що він є сином ОСОБА_2 .

Остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 18 вересня 1998 року по день смерті ОСОБА_2 працювала в Дніпровському регіональному структурному підрозділі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

11 лютого 2015 року між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками працівників цивільної авіації України укладений Колективний договір, який на дату смерті ОСОБА_2 діяв в редакції від 20 травня 2020 року.

Зазначений договір встановлює для працівників підприємства трудові та соціальні гарантії, належні умови праці та порядок регулювання взаємних зобов`язань між адміністрацією підприємства та його працівниками.

30 червня 2020 року між нею та ДП «Украерорух» був укладений договір про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №ПР-25/2020 у розмірі 384900 грн., що становило 20 посадових окладів.

З часу укладення договору про виплату матеріальної допомоги їй було виплачено 6 посадових окладів з 20.

Відповідно до Наказу відповідача №970/0 від 26 листопада 2021 року, матеріальна допомога мала виплачуватися по 19566,67 грн. щомісяця з 25 листопада 2021 року по 31 жовтня 2023 року, причому частка за місяць мала виплачуватися в цей самий місяць з першого по останнє число поточного місяця.

Починаючи з березня 2022 року відповідач порушував взяті на себе за договором зобов`язання, а з жовтня 2022 року відповідач припинив виплату матеріальної допомоги взагалі.

За для захисту своїх матеріальних інтересів в квітні 2023 року він звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом до відповідача про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за договором №ПП-3 від 25 листопада 2021 року за період березень 2022 року - березень 2023 року в сумі 221289,26 грн. - основного боргу, 61958,97 грн. інфляційних втрат, 120295,32 грн. пені та 14493,97 грн. 3% річних та рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року позов було задоволено.

В березні 2024 року відповідач добровільно майже повністю виконав рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року у справі №359/4072/23.

З огляду на те, що зобов`язання за договором №ПП-3 від 25 листопада 2021 року були виконані відповідачем тільки за період з 25 листопада 2021 року по 31 березня 2023 року, залишався борг за період з 01 квітня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, він направив відповідачу досудову вимогу від 21 березня 2024 року, у якій просив виконати основне зобов`язання за договором в сумі 136966,69 грн. та сплатити штрафні санкції, передбачені договором за порушення зобов`язання з оплати за договором.

У відповідь на зазначену претензію 08 травня 2024 року відповідач сплатив йому 136885,47 грн. - суму основного боргу за вирахуванням податків, які відповідач, як його податковий агент, утримав з суми виплати.

Таким чином, основне зобов`язання за договором №ПП-3 від 25 жовтня 2021 року виконане відповідачем із порушенням строків, встановлених договором, що є підставою для стягнення із відповідача штрафних санкцій, передбачених договором та чинним законодавством України для цього виду порушення зобов`язань, а саме: пені в розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 (одинадцятого) банківського дня (п. 4.1. договору), інфляційні втрати та три відсотки річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України).

Просив суд, стягнути з ДП обслуговування повітряного руху України на його користь 15170,01 грн. - інфляційних втрат, 57932,75 грн. - пені, 11318,65 грн. - 3% річних, всього 84421,41 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 19410,27 грн. та судовий збір у розмірі 278,45 грн.

В задоволенні вимог в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ДП обслуговування повітряного руху України подало апеляційну скаргу, у якій посилається на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі було зроблено неправильний висновок про те, що відносини між позивачем та ним повинні регулюватись виключно договором про виплату матеріальної допомоги від 25 листопада 2021 року №ПП-3, що такі відносини є суто цивільно-правовими і на них не поширюється дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану». Також, судом не було враховано того факту, що виплати, які передбачені колективним договором, є понад законодавчо гарантованими та виплачуються лише при наявності власних коштів на підприємстві.

Зазначає, що 24 лютого 2022 року з початку військового вторгнення рф повітряний простір над Україною був повністю закритий, надання аеронавігаційного обслуговування, що є основним видом діяльності Украероруху, було повністю припинено та наразі не здійснюється. У зв`язку з цим, підприємство було змушене провести низку антикризових заходів, зокрема, було запроваджено простій на підприємстві, призупинено дію трудових договорів з працівниками, знижено експлуатаційні витрати до мінімально можливого рівня, призупинено всю інвестиційну діяльність за власні кошти підприємства, у тому числі було призупинено виплати, що передбачені колективним договором та є понад законодавчо гарантованими.

Так, 30 березня 2022 року підприємство було змушене видати наказ №141 «Про призупинення дії окремих положень Колективного договору» на підставі ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» №2136-1X від 15 березня 2022 року, якою передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Станом на теперішній час даний наказ є діючим і не є скасованим або таким, що визнаний судом незаконним або таким, що порушує права та законні інтереси працівників Украероруху або інших осіб, на кого поширюються його умови.

Беручи до уваги вищезазначене, судом першої інстанції не було враховано того факту, що якщо призупинена дія положень основного договору, в даному випадку колективного, то відповідно є неможливим і виконання умов договору про виплату матеріальної допомоги.

Вказує, що при розгляді даної справи та застосуванні до нього заходів юридичної відповідальності, судом першої інстанції не було враховано відсутність його вини.

Просило суд, скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська 16 липня 2002 року.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданим Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро) 09 листопада 2021 року.

З копії трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 вбачається, що з 21 вересня 1998 року по день смерті ОСОБА_2 працювала в Дніпровському регіональному структурному підрозділі ДП обслуговування повітряного руху України.

25 листопада 2021 року між ДП обслуговування повітряного руху України та ОСОБА_1 укладений договір №ПП-3 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що у разі невиплати матеріальної допомоги у строки, передбачені п.3.1 цього договору Підприємство сплачує Заявнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасної випеченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 банківського дня.

Відповідно до Наказу Державним підприємством обслуговування повітряного руху України №970/0 від 26 листопада 2021 року, матеріальна допомога мала виплачуватися по 19566,67 грн. щомісяця з 25 листопада 2021 року по 31 жовтня 2023 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 418037, 52 грн.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони в судовому засіданні визнали наявний борг відповідача перед позивачем у період часу з 01 квітня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, а тому є всі підстави для стягнення з ДП обслуговування повітряного руху України за період з 01 квітня 2023 року по 31 жовтня 2023 року інфляційних втрат, 3% річних та пені за вказаний період.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2 та 3 цієї статті).

При цьому згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Ураховуючи вимоги ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами 25 листопада 2021 року було укладено договір про виплату матеріальної допомоги за колективним договором.

Також встановлено, що відповідач перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні згідно наказу ДП «Украерорух» №141 від 30 березня 2022 року.

Як встановлено, сторонами визнано наявний борг відповідача перед позивачем у період часу з 01 квітня 2023 року по 31 жовтня 2023 року у сумі 136885,47 грн., а тому суд не має сумніву, щодо достовірності цих обставин чи добровільності їх визнання, оскільки вказана обставина в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

З огляду на викладені обставини та на підставі вищенаведених правових норм про обов`язковість дотримання сторонами правочину його умов, законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача за період з 01 квітня 2023 року по 31 жовтня 2023 року інфляційних втрат, 3% річних та пені за вказаний період.

Колегія суддів вважає, що Бориспільський міськрайонний суд Київської області, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача про помилковість висновків суду, щодо непоширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №136-IX, апеляційним судом відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 25 листопада 2021 року, після смерті ОСОБА_2 , яка працювала у структурному підрозділі ДП «Украерорух».

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що даний договір є цивільно-правовим і на нього не поширюється дія вищевказаного нормативного акту, який згідно ч. 1 ст. 1 Закону визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Необґрунтованими, на думку колегії суддів, є і доводи апеляційної скарги відповідача про те, що умовами укладеного між сторонами договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання ним взятих на себе зобов`язань, виходячи з такого.

Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.

При цьому, договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій.

Проте, ст. 617 ЦК України, а також ст. 218 ГК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Частиною 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.

Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що форс-мажорні обставини звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань.

Враховуючи те, що сторони в судовому засіданні визнали наявний борг відповідача перед позивачем у період часу з 01 квітня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні, на що як на форс мажор посилається відповідач, то колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скарги про звільнення відповідача від необхідності сплачувати інфляційних втрат, 3% річних та пені за вказаний період.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача по суті спору не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності вимог позивача обґрунтовано частково задоволено його позов, щодо стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, і підстав для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба