ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 202/5220/22

провадження № 61-14183св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зосименко Світлани Георгіївни на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Барильської А. П., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Барильської А. П., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Уточнена позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 01 липня 2004 року між ним та ОСОБА_2 , як директором Приватної комерційно-виробничої фірми «Люсер» (далі - ПКВФ «Люсер»), укладено договір доручення № 1 про закупівлю пічного мазуту марки М-100 у кількості 1 776 тонн, на суму не більше 959 040,00 грн. Того ж дня ним надано доручення (яке є додатком № 1 до договору доручення від 01 липня 2004 року № 1) повіреному - ПКВФ «Люсер», в особі директора ОСОБА_2

Також того ж дня, ним видано довіреність, відповідно до якої він уповноважив ПКВФ «Люсер», в особі директора ОСОБА_2, представляти його інтереси, укладати угоди від його імені з третьою особою, підписувати договори та протоколи, отримувати товари, отримувати та подавати документи, подавати заяви та клопотання.

Крім того, 01 липня 2004 року він, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи як довіритель за договором доручення від 01 липня 2004 року № 1, з метою виконання власних зобов`язань за цим договором, передав директору ПКВФ «Люсер» ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 995 040,00 грн для придбання мазуту М-100, яка, у свою чергу, на підтвердження надходження грошових коштів до каси ПКВФ «Люсер», надала йому квитанцію до прибуткового касового ордера ПКВФ «Люсер» № 41.

Після отримання від нього грошових коштів, директор ПКВФ «Люсер» ОСОБА_2, дізнавшись про різке збільшення ринкових цін на мазут М-100, дійшла переконання що неможливо виконати договір доручення від 01 липня 2004 року № 1 та у неї виник злочинний умисел, спрямований на привласнення чужого майна в особливо великому розмірі, а саме його грошових коштів, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. Для реалізації свого злочинного умислу, усвідомлюючи неможливість практичної реалізації своїх протиправних дій самотужки, а також задля створення уявної правомірності вчинення своїх злочинних дій, директор ПКВФ «Люсер» ОСОБА_2 вирішила залучити до вчинення цього злочину в якості співучасника злочину, а саме пособника, засновника ПКВФ «Люсер» ОСОБА_3 .

У подальшому, ОСОБА_2 не оприбуткувала його грошові кошти до каси підприємства ПКВФ «Люсер», а залишила їх у своєму фізичному володінні.

01 липня 2004 року, не повідомивши ОСОБА_1 про неможливість виконання договору доручення № 1 та про свої наміри щодо передачі його грошових коштів іншій особі, приховавши вказані наміри від нього та без його дозволу, не маючи жодних законних підстав, уклала від імені ПКВФ «Люсер» з громадянином ОСОБА_3 удаваний правочин, а саме договір зберігання № 01-Х його грошових коштів нібито для відповідального зберігання, що не відповідає дійсності.

Протягом серпня-жовтня 2004 року йому було частково повернуто грошові кошти на загальну суму 442 000,00 грн. Сума неповернених коштів становила 517 040,00 грн.

У травні 2022 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000327 від 23 лютого 2018 року, ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення за частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 382 КК України.

Обвинувальним актом щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 30 травня 2022 року встановлено, що «…внаслідок протиправного розпорядження ОСОБА_2 . ...грошові кошти ОСОБА_1 увесь час, починаючи з 01 липня 2004 року знаходились у ОСОБА_3 , який їх переховував, не повертав і протиправно утримував». Обвинувачені ОСОБА_2 і ОСОБА_3 визнали вчинення інкримінованого їм злочину привласнення, своїми клопотаннями від 17 липня 2022 року просили звільнити їх від кримінальної відповідальності на підставі частини першої статті 44 КК України, згідно з якою звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення». Обвинувачені також визнали законність і обґрунтованість обвинувального акта від 30 травня 2022 року та вимагали його не повертати прокурору і заперечували проти вимог ОСОБА_1 його повернути.

ОСОБА_2 визнанням обвинувального акта визнала встановлений обвинувальним актом план злочину, факт його розроблення нею, єдиний умисел ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , свою безпосередню організацію злочину, протиправне розпорядження його грошовими коштами, співучасть у вчиненому злочині, а також встановлене обвинувальним актом розроблення ОСОБА_2 плану злочину, яким передбачалось переховування і утримування його грошових коштів та їх обернення на сумісну користь у майбутньому.

Тобто, ОСОБА_2 визнала вчинення дій, якими йому було унеможливлено протягом 18 років, з 01 липня 2004 року, здійснювати права володіння, користування та розпорядження своїми грошовими коштами у розмірі 516 970,81 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченої ОСОБА_2 про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, відповідальність за які передбачена частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України на підставі частини першої статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України. Його цивільний позов до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заданої вчиненим кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду.

Діями вчиненими ОСОБА_2 , йому було спричинено збитки, які полягали в упущеній вигоді, інфляційних втратах та 3 % річних, а також він зазнав моральної шкоди, яка виразилася в значних душевних стражданнях, які він мав вимушено та безпідставно терпіти, в жаху за своє майбутнє у зв`язку з втратою значної власності, неможливості здійснювати підприємницьку діяльність, спаплюження честі, гідності і ділової репутації та у стражданнях від повного порушення звичного способу життя, можливості повно виконувати батьківські обов`язки і псування найбільш продуктивних років життя.

Зважаючи на викладене, з урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:

- стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516 970,81 грн, інфляційні втрати та 3 % річних у розмірі 4 423 176,86 грн, упущену вигоду в розмірі 7 136 375,31 грн та моральну шкоду в розмірі 3 000 000,00 грн;

- зазначити обов`язок і право стягнення 1 949 289,13 грн з ОСОБА_2 на відшкодування спричинених інфляційних витрат, упущеної вигоди і моральної шкоди солідарним з ОСОБА_3 , з якого зазначену суму збитків і шкоди стягнуто рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11;

- зазначити обов`язок і право стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 516 970,81 грн солідарним з ОСОБА_3 , з якого зазначені грошові кошти витребувано з незаконного володіння рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року, ухваленим у складі судді Слюсар Л. П., позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516 970,81 грн, яку стягувати солідарно з ОСОБА_3 відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 4 509 222,61 грн та 3 % річних у розмірі 299 837,90 грн, упущену вигоду у розмірі 8 592 560,55 грн та моральну шкоду в розмірі 3 000 000,00 грн.

У частині вимог зазначити обов`язок і право стягнення 1 949 289,13 грн з ОСОБА_2 на відшкодування спричинених інфляційних витрат, упущеної вигоди і моральної шкоди солідарним з ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що у ОСОБА_1 виникло право на цей позов з вимогою про відшкодування шкоди і збитків з постановленням ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням, які слід стягувати солідарно з ОСОБА_3 відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11.

Також суд вважав обґрунтованими вимоги про стягнення з ОСОБА_2 3 % річних та інфляційних збитків, відповідно до наданого ОСОБА_1 розрахунку за весь заявлений період з 01 липня 2004 року до 14 листопада 2023 року, та стягнення упущеної вигоди і відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року скасовано та прийнято нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, витребування майна задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 516 970,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 992 286,09 грн, у тому числі 1 088 771,77 грн спричинених збитків, 853 514,32 грн суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних та 50 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення набрало законної сили.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 , передаючи свої грошові кошти у 2004 році саме ОСОБА_2 , в подальшому на власний розсуд звернувся із позовом про їх повернення та стягнення відповідних збитків саме до ОСОБА_3 і ОСОБА_6 .

Оскільки ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на відшкодування збитків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, визначивши відповідачем саме ОСОБА_3 , зазначений позов вирішений і ухвалено рішенняпро стягнення коштів з ОСОБА_3 , тому наявні підстави для відмови в задоволенні позову про відшкодування тих самих коштів з ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зосименко С. Г. через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила суд скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Зосименко С. Г. мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, без жодного належного та допустимого доказу та жодної правової підстави дійшов до висновку, що, передавши грошові кошти у 2004 році саме ОСОБА_2 , позивач на власний розсуд звернувся із позовом про їх повернення та стягнення відповідних збитків саме до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , тобто позивач скористався своїх правом на відшкодування збитків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, визначивши відповідачем саме ОСОБА_3 , зазначений позов вирішений і ухвалено рішення.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 був пред`явлений за злочин, передбачений статтею 218 КК України, зокрема за фіктивне банкрутство ПКВФ «Люсер». Отже, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11 вирішувалося питання про стягнення з ОСОБА_3 коштів саме за зазначений злочин. На цей час ОСОБА_1 подав позов саме до ОСОБА_2 за вчинений нею злочин, передбачений частиною п`ятою статті 191 КК України, привласнення його грошових коштів. Зазначені злочини були скоєні різними суб`єктами, їх розслідувано в різних кримінальних провадженнях. Вважає, що позови, подані ОСОБА_1 , мають різний предмет, різні підстави, відмінні вимоги та різне коло відповідачів.

Підставою касаційного оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, зокрема судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21), від 02 червня 2023 року у справі № 144/1847/21 (провадження № 61-10953св22), від 21 березня 2024 року у справі № 295/2859/13-ц (провадження № 61-11022св23), від 17 липня 2024 року у справі № 344/13652/15-ц (провадження № 61-1057св24).

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив суд скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11 ОСОБА_3 не виконано, тому права ОСОБА_1 не відновлені.

Неналежне виконання рішення суду не може вважатись відновленням прав потерпілого, реальним захистом і підставою для висновку, що потерпіла особа вже скористалась своїм правом на відшкодування шкоди. Отже, потерпіла особа у разі неналежного виконання рішення суду має право на інший позов з метою реального відновлення порушеного права. Також така потерпіла особа має право на відшкодування збитків і упущеної вигоди.

Підставою касаційного оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, зокрема судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 640/1853/14-ц (провадження № 61-9321св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 127/27222/16-ц (провадження № 61-12992св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17 (провадження № 61-6677св20), від 09 лютого 2022 року у справі № 161/7881/20 (провадження № 61-11435св21), від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21), від 02 червня 2023 року у справі № 144/1847/21 (провадження № 61-10953св22), від 21 березня 2024 року у справі № 295/2859/13-ц (провадження № 61-11022св23), від 17 липня 2024 року у справі № 344/13652/15-ц (провадження № 61-1057св24).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Начиняний В.С. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зосименко С. Г., у якому зазначив, що основна сума боргу, зазначена ОСОБА_1 , становить 516 970,81 грн, ця сума і була витребувана з незаконного володіння ОСОБА_3 рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11, та стягнуто інфляційні витрати та 3 % річних, які були похідними вимогами, розрахованими від цієї суми.

Витребувана за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11 грошова сума в розмірі 516 970,81 грн і є саме тією сумою, про стягнення якої ОСОБА_1 повторно звернувся до суду в 2022 році з позовом вже до ОСОБА_2 .

Просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Хандога В. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зосименко С. Г., у якому зазначив, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11 вже було встановлено особу, яка повинна нести цивільну відповідальність за привласнення належних ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 516 970,81 грн, спричинення збитків та відшкодування витрат від інфляційних та річних втрат. При цьому до ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 жодних вимог не заявляв.

Просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

У грудні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

У березні 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду додаткові пояснення і аргументи та заяву про долучення до матеріалів справи доказів.

Із цих пояснень вбачається, що вони подані як доповнення до касаційної скарги поза межами строку.

Особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження (частина перша статті 389 ЦПК України). Оскільки додаткові пояснення, які по суті є доповненням касаційної скарги, подані поза межами строку на касаційне оскарження, то право на вчинення такої процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України).

З огляду на зазначене колегія суддів залишає наведені вище додаткові пояснення без розгляду (див.: пункти 50-53 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, провадження № 14-680цс19; пункти 45-51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року

у справі № 911/952/22, провадження № 12-79гс23).

Верховний Суд також залишає без розгляду подану ОСОБА_1 заяву про долучення до матеріалів справи доказів, оскільки в силу вимог статті 400 ЦПК України це знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Зосименко С. Г. у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У листопаді 2024 року заявником у встановлений судом строк усунуто недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі.

У листопаді 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11, з урахуванням ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, витребування майна, задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 516 970,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 992 286,09 грн, у тому числі 1 088 771,77 грн спричинених збитків, 853 514,32 грн суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення набрало законної сили 30 червня 2011 року.

З цього судового рішення випливає, що ОСОБА_1 як довіритель 01 липня 2004 року передано за договором доручення № 1 до каси повіреного ПКВФ «Люсер» 959 040,00 грн для придбання мазуту М-100, що підтверджує квитанція до прибуткового касового ордера ПКФР «Люсер» № 41.

Зазначені гроші в цей же день згідно з договором зберігання від 01 липня 2004 року № 1 було передано ОСОБА_3 .

Однак у подальшому ПКВФ «Люсер» обов`язки за договором доручення від 01 липня 2004 року не виконало, грошові кошти, передані ОСОБА_1 , в повному обсязі йому не повернуло, чим ПКВФ «Люсер» протиправно розпорядилася грошовими коштами ОСОБА_1 проти його волі.

Окремою ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2010 року встановлено, що передача зазначених коштів здійснювалася таємно від ОСОБА_1 , проти його волі і всупереч умовам зазначеного договору.

Отже, ОСОБА_3 незаконно заволодів грошовими коштами ОСОБА_1 внаслідок протиправного розпорядженнями ними ОСОБА_2 .

На час передання вказаних коштів директором ПКВФ «Люсер» була ОСОБА_2 , а власником, комерційним директором і засновником був ОСОБА_3 .

01 лютого 2005 року ОСОБА_2 звільнилася і ОСОБА_3 став директором, єдиною посадовою особою і працівником.

Розпорядившись, шляхом передачі ОСОБА_2 у незаконне володіння ОСОБА_3 , коштами ОСОБА_1 , незаконно набуто і незаконно реалізовано майнові права ОСОБА_1 , що підтверджується договором доручення, відповідно до якого ОСОБА_1 нікому не передавав прав володіння і розпорядження на довірені ним кошти для інших цілей у визначний строк.

Невідповідність договору зберігання визначеному ним предмету та фіктивність характеру зберігання коштів ОСОБА_1 підтверджено їх володіння ОСОБА_3 , в той час як вказаного договору зберігання взагалі не існувало після припинення строку його дії ще у 2007 році.

30 січня 2006 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська присуджено стягнути на користь ОСОБА_1 517 040,00 грн.

За результатами виконавчого провадження на користь ОСОБА_1 фактично стягнуто 669,90 грн, залишок заборгованості складає 516 970,81 грн.

ОСОБА_3 , приховуючи кошти довірителя ОСОБА_1 , заздалегідь унеможливлював їх стягнення за можливим рішенням суду про задоволення позову останнього.

Господарським судом Дніпропетровської області 27 липня 2006 року ПКВФ «Люсер» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2007 року у справі № 7-45/2006 встановлено, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2006 року використано для створення кредиторських вимог ОСОБА_1 для фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер» з метою навмисного невиконання вказаного рішення.

Слідчим по ОВС ПМ ДПА в Дніпропетровській області від 08 лютого 2007 року щодо фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер» порушено кримінальну справу № 99076305 за ознаками злочину, передбаченого статтею 218 КК України.

25 травня 2007 року ОСОБА_3 повністю визнав себе винним в скоєні злочину.

Слідчим з особливо важливих справ ПМ ДПА в Дніпропетровській області постановою від 08 лютого 2007 року встановлено, що отримані ПКВФ «Люсер» 01 липня 2004 року від ОСОБА_1 гроші в сумі 959 040,00 грн в цей же день згідно з договором збереження від 01 липня 2004 року № 01 були передані на збереження ОСОБА_3 .

У подальшому ПКВФ «Люсер» обов`язки за договором доручення не виконало і грошові кошти, передані ОСОБА_1 , в повному обсязі не повернуло.

Вищий господарський суд України своєю постановою від 30 вересня 2009 року встановив, що справу щодо банкрутства ПКВФ «Люсер» (її подальше провадження, у тому числі здійснення ліквідації фірми) порушено незаконно, оскільки вона не підлягає розгляду в господарських судах України, в ній помилково допущено подальший хід провадження.

Приховуванням коштів у сумі 516 970,81 грн, належних ОСОБА_1 , у незаконному володінні ОСОБА_3 , зазначені кошти привласнено майже на 7 років.

30 травня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000327 від 23 лютого 2018 року ОСОБА_2 обвинувачено в привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за частиною п`ятою статті 191 КК України і службовому підробленні за частиною першою статті 366 КК України, а ОСОБА_3 - в пособництві у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України і умисному невиконанні рішення суду за частиною третьою статті 382 КК України.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року у справі № 199/2784/22 (провадження № 1-кп/199/248/22) кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена частиною п`ятою статті 191, частиною першою статті 366 КК України, - закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відмовлено у задоволенні клопотання захисника Хандоги В. В. та обвинуваченого ОСОБА_3 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, відповідальність за який передбачена частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, залишено без розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 - адвоката Зосименко С. Г. підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У справі, яка переглядається в касаційному порядку, встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , обґрунтовував його тим, що 01 липня 2004 року між ним та ОСОБА_2 , яка обіймала посаду директора ПКВФ «Люсер», укладено договір доручення № 1 про закупівлю пічного мазуту марки М-100 у кількості 1776 тонн, на суму не більше 959 040,00 грн. У той же день ним надано доручення повіреному - ПКВФ «Люсер», в особі директора ОСОБА_2 .

Також того ж дня ним видано довіреність, відповідно до якої він уповноважив ПКВФ «Люсер», в особі директора ОСОБА_2, представляти його інтереси, укладати угоди від його імені з третьою особою, підписувати договори та протоколи, отримувати товари, отримувати та подавати документи, подавати заяви та клопотання.

01 липня 2004 року він, діючи як довіритель за договором доручення від 01 липня 2004 року № 1, з метою виконання власних зобов`язань за вказаним договором, передав директору ПКВФ «Люсер» ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 995 040,00 грн.

Проте, ОСОБА_2 не оприбуткувала його грошові кошти до каси підприємства ПКВФ «Люсер», а залишила їх у своєму фізичному володінні.

01 липня 2004 року, не повідомивши ОСОБА_1 про неможливість виконання договору доручення № 1 та про свої наміри щодо передачі його грошових коштів іншій особі, приховавши вказані наміри від нього та без його дозволу, не маючи жодних законних підстав, уклала від імені ПКВФ «Люсер» з громадянином ОСОБА_3 удаваний правочин, а саме договір зберігання № 01-Х його грошових коштів нібито для відповідального зберігання, що не відповідає дійсності.

Протягом серпня-жовтня 2004 року йому було частково повернуто грошові кошти на загальну суму 442 000,00 грн. Сума неповернених коштів становила 517 040,00 грн.

У справі, що переглядається в касаційному порядку, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516 970,81 грн, інфляційні втрати та 3 % річних у розмірі 4 423 176,86 грн, упущену вигоду в розмірі 7 136 375,31 грн та моральну шкоду в розмірі 3 000 000,00 грн.

При цьому встановлено, що ОСОБА_1 , передавши грошові кошти у 2004 році саме ОСОБА_2 , у 2011 році вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про повернення зазначених грошових коштів та стягнення збитків.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11, з урахуванням ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року про виправлення описки, позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, витребування майна, задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 516 970,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 992 286,09 грн, у тому числі 1 088 771,77 грн спричинених збитків, 853 514,32 грн суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на відшкодування заподіяних йому збитків у розмірі 516 970,81 грн, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, при цьому визначивши відповідачем ОСОБА_3 .

Невиконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11 не є підставою для повторного позову про стягнення одних і тих самих збитків з іншої особи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду, погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на відшкодування збитків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, визначивши відповідачем саме ОСОБА_3 , зазначений позов вирішений, ухвалене рішення.

Доводи касаційної скарги представника заявника про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 був пред`явлений за злочин, передбачений статтею 218 КК України, зокрема за фіктивне банкрутство ПКВФ «Люсер», а позов до ОСОБА_2 поданий за вчинений нею злочин, передбачений частиною п`ятою статті 191 КК України, а саме за привласнення його грошових коштів, тобто за різні злочини, скоєні різними суб`єктами, не спростовують висновків апеляційного суду з огляду на таке.

Кримінальне провадження № 0000327 від 23 лютого 2018 року було порушене щодо ОСОБА_2 за привласнення чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за частиною п`ятою статті 191 КК України і службовому підробленні за частиною першою статті 366 КК України, та щодо ОСОБА_3 у пособництві у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України і умисному невиконанні рішення суду за частиною третьою статті 382 КК України.

Отже, з самого початку було порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за привласнення грошових коштів ОСОБА_1 .

Однак ОСОБА_1 звернувся з позовом лише до ОСОБА_3 щодо повернення цих коштів, які йому було витребувано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі № 0417/2-154/11. Вказане судове рішення набрало законної сили та було звернуто до виконання.

Крім того, порушене кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 за злочин, передбачений статтею 218 КК України, зокрема за фіктивне банкрутство ПКВФ «Люсер», також стосувалося саме не повернутої ОСОБА_1 суми коштів, що було встановлено Вищим господарським судом України у постанові від 30 вересня 2009 року, в якій встановив, що справу щодо банкрутства ПКВФ «Люсер» (її подальше провадження, у тому числі здійснення ліквідації фірми) порушено незаконно, у зв`язку із приховуванням коштів у розмірі 516 970,81 грн, належних ОСОБА_1 .

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі № 199/2784/22 (провадження № 51-6658км23) залишено без змін вирок Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року, якими ОСОБА_3 визнано винуватим та засуджено за частиною третьою статті 382 КК України (невиконання судового рішення) та за частиною п`ятою статті 27, частиною п`ятою статті 191 КК України за пособництво ОСОБА_2 у скоєнні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України, зокрема привласнення грошових коштів ОСОБА_1 в розмірі 516 970,81 грн.

Таким чином, всі кримінальні провадження стосувалися неповернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 516 970,81 грн.

Колегія суддів Верховного Суду, погоджуючись із висновком суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення збитків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції взагалі не вирішена позовна вимога щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, що є порушенням норм процесуального права.

У пунктах 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Разом з тим рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції не містить обґрунтування в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, доводів в цій частині усіх учасників справи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції. Отже, суд апеляційної інстанції не навів мотивів вирішення кожного аргументу, викладеного учасником справи в апеляційній скарзі, чим допустив порушення пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України.

Таким чином, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не обґрунтував своє рішення в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду має остаточно вирішити спір по суті і захистити порушене право, однак

суд апеляційної інстанції самоусунувся від повного вирішення спору, залишивши права та обов`язки сторін в частині моральної шкоди без урегулювання.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та упущеної вигоди ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційних скарг в цій частині відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції не обґрунтував своє рішення в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, порушивши норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для справи, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час перегляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, усунути вказані недоліки на стадії касаційного перегляду неможливо.

За таких обставин постанова апеляційного суду в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ухвалена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводам і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та ухвалити в зазначеній частині судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зосименко Світлани Георгіївни задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та упущеної вигодизалишити без змін.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець