Провадження №: 2/755/2839/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Гончарука В.П.,

за участю секретарів: Гриценко О.І,, Печуркіної Я.А.,

представника позивача: Єнокян К.Л.,

відповідача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

третьої особи: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про повернення забезпечувального платежу, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до ОСОБА_1 з позовом до суду про повернення забезпечувального платежу, в якому просить суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 забезпечувальний платіж у сумі 144 940 грн., із врахуванням 3% річних в розмірі 10 025,08 грн., та інфляційного збільшення в розмірі 50 396,33 грн., переданого за Попереднім договором купівлі-продажу від 02.02.2022 року.

А також просить суд судові витрати по справі розподілити згідно чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (Сторона 1) та ОСОБА_4 (Сторона 2) укладено Попередній договір купівлі-продажу.

Згідно із пунктом 1 (один) Договору Сторони зобов`язались в майбутньому, на умовах, що обумовлені цим договором та в строк до 28 лютого 2022 року (двадцять восьмого лютого дві тисячі двадцять другого року) включно, укласти і належним чином оформити Договір купівлі-продажу квартири (надалі за текстом - «Основний договір»), інформація про яку наведена в пункті 2 (два) даного Договору.

Пунктом 2 (два) Договору за Основним договором Сторона-1 зобов`язалась продати, а Сторона-2 придбати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в подальшому за текстом іменується як «нерухоме майно».

Відповідно до пункту 3 (три) Договору з метою виконання умов даного договору щодо укладення Основного договору та в рахунок виконання зобов`язання із оплати вартості нерухомого майна, яке виникне на підставі Основного договору, до моменту підписання цього Договору Позивач передала, а Відповідач отримала забезпечувальний платіж у сумі 144 940 (сто сорок чотири тисячі дев`ятсот сорок) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 5 000 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів, який повністю підлягає зарахуванню в суму продажу за Основним договором.

Сторони, в строк до 28 лютого 2022 року, не уклали Основний договір купівлі-продажу квартири, а тому забезпечувальний платіж повинен був повернутись Позивачу.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06.08.2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 02.10.2024 року, закрито підготовче провадження у даній справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2025 року накладено арешт на грошові активи відповідача ОСОБА_1 в межах заявлених позовних вимог в розмірі 144 990 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Крім того, в ході судового розгляду стороною позивачу було подано відповідь на відзив, щодо предмету спору у якому представник просив позов задовольнити в повному обсязі та відхилити доводи викладені у відзиві на позовну заяву, анполягаючи на тому, що договір купівлі - продажу квартири було не укладено з обставин, що не залежали від волі позивача.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях долучених до матеріалів справи та просили суд відмовити в його задоволенні, з підстав необгрунтованості доводів позивача, вказуючии на те, що при укладанні попереднього договору купівлі - продажу квартири позивач не мала відповідної суми коштів, та саме з вини позивача не було укладено вказаний договір та на даний час відповідач не заперечує щодо укладання догвору купівлі - продажу квартири на тих умовах, що визначені попереднім договором.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях долучених до матеріалів справи та просила суд відмовити в його задоволенні.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

В судовому засіданні встановлено, що 02 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (Сторона 1) та ОСОБА_4 (Сторона 2) укладено Попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрушевко Л.М., та зареєстрований у реєстрі за № 97.

Згідно із пунктом 1 (один) Договору Сторони зобов`язались в майбутньому, на умовах, що обумовлені цим договором та в строк до 28 лютого 2022 року (двадцять восьмого лютого дві тисячі двадцять другого року) включно, укласти і належним чином оформити Договір купівлі-продажу квартири (надалі за текстом - «Основний договір»), інформація про яку наведена в пункті 2 (два) даного Договору.

Пунктом 2 (два) Договору за Основним договором Сторона-1 зобов`язалась продати, а Сторона-2 придбати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка в подальшому за текстом іменується як «нерухоме майно».

Відповідно до пункту 3 (три) Договору з метою виконання умов даного договору щодо укладення Основного договору та в рахунок виконання зобов`язання із оплати вартості нерухомого майна, яке виникне на підставі Основного договору, до моменту підписання цього Договору Позивач передала, а Відповідач отримала забезпечувальний платіж у сумі 144 940 (сто сорок чотири тисячі дев`ятсот сорок) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 5 000 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів, який повністю підлягає зарахуванню в суму продажу за Основним договором.

Судом встановлено, що даних про визнання попереднього договору недійсним або про його розірвання під час розгляду справи не надано.

Як зазначено стороною позивача, основний договір купівлі-продажу квартири так і не було укладено у строк, визначений попереднім договором.

Звертаючись до суду з вказаним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 144 940,00 грн., сторона позивача посилалася на вимоги ст.ст. 546, 570, 635, 657 ЦК України та вказувала, що основний договір укладено не було, з суттєвою зміною життєвих осбтавин, початком повномащтабного вторгнення рф в Україну та зміною місця проживання позивача, а сплачена сума за попереднім договором є авансом, який підлягає поверненню позивачці.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, має відшкодувати другій стороні збитки, завдані прострочкою, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України). Тобто винна сторона за попереднім договором зобов`язана виключно відшкодувати збитки.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України №6226цс14.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами ст. 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Згідно з положеннями ст. ст. 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до частини першої ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у розмірі 144 940,00 грн., станом на день укладення попереднього договору є авансом, який підлягає поверненню, а не завдатком.

Сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14.

Таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума забезпечувального платежу за попереднім договором від 02.02.2022 укладеного між сторонами у розмірі 144 940,00 грн.

Щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат суд повідомляє наступне.

Так, у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі за № 757/26216/22-ц зазначено: «Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання`книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

У постанові Верхового Суду № 918/631/19 від 22 вересня 2020 року зазначено: «Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

За змістом ст. ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 цього Кодексу.»

Враховуючи, що із 28 лютого 2022 року у відповіадча виникло грошове зобов`язання перед позивачем щодо повернення авансового платежу, відтак, на вказані правовідносини поширюються вимоги ст. 625 ЦК України.

На підставі вище викладеного, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3% річних в розмірі 10 025,08 грн., та інфляційні втрати в розмірі 50 396,33 грн., оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення забезпечувального внеску.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про повернення забезпечувального платежу.

На підставі положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючисьст.ст. 15, 16, 207, 209, 253, 256, 257, 261, 267, 509, 526, 546, 570, 598, 610, 626, 627,628, 635, 638, 657 ЦК України та керуючись ст. ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про повернення забезпечувального платежу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму забезпечувального платежу за попереднім договором купівлі-продажу від 02.02.2022 у розмірі 205 361,41 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 053,61 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2025 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 );

Третя особа:

ОСОБА_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Суддя: