Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участі секретаря судового засідання Цмур В.Р., розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 15.04.2025 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 18.04.2025 року.

ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідача Державного підприємства Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 19 квітня 2013 року він перебував в трудових відносинах з державним підприємством «Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» в тому числі обіймав посаду директора відповідача.

26 травня 2020 року його було звільнено з посади директора ДП «Агропромислова фірма «Леанка» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України згідно наказу Фонду державного майна від 20.05.2020 № 843.

Станом на 26.05.2020, на його останній робочий день на посаді директора ДП «Агропромислова фірма «Леанка» заборгованість підприємства перед ним (до видачі) складала 114707,78 грн. в тому числі: 35764,06 грн. - заробітна плата за період січень - травень 2020 року; 20959,60 грн. - компенсація за відпустки невикористані протягом 2018 - 2020 років; 57984,12 грн. вихідна допомога при звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Оскільки відповідач не провів із ним розрахунок в день звільнення він, у липні 2020 року звернувся в Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області з позовом до ДП «Агропромислова фірма «Леанка» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за період затримки розрахунку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.11.2020 у справі № 308/6808/20, яке набуло законної сили 08.12.2020, стягнуто з ДП «Агропромислова фірма «Леанка» на користь позивача нараховані, але не виплачені при звільненні грошові кошти у сумі 114707,78 грн.

Також у справі № 308/6808/20 суд стягнув на користь позивача 65924,25 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення - 26.05.2020) по день ухвалення рішення - 06.11.2020)

Однак, як зазначає позивач, навіть після ухвалення судового рішення у справі № 308/6808/20 відповідач не виплатив усі суми які належало йому виплатити у якості розрахунку при звільненні. Із загальної суми 114707,78 грн. яка, підлягала виплаті позивачу при звільненні, відповідач після ухвалення судового рішення про стягнення у справі 308/6808/20 виплатив лише 14971,88 грн. заборгованості із заробітної плати за січень - лютий 2020 року. Також, за зверненням позивача, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.03.2022 у справі №308/17144/21 із ДП «Агропромислова фірма «Леанка» стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 155463,85 грн. за період з 07.11.2020 по 30.11.2021. Рішення суду у справі №308/17144/21 набуло законної сили 26.04.2022р.

Позивач зазначає, що від дня його звільнення 26.05.2020 відповідач остаточний розрахунок із ним не здійснив та не виплатив кошти які підлягали виплаті при звільненні, а саме: заробітну плату за період березень - травень 2020 року; компенсацію за відпустки невикористані протягом 2018 - 2020 років; вихідну допомогу при звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Між ним та відповідачем немає спору про розмір сум належних йому при звільненні. Також, обов`язок відповідача виплатити належні йому при звільнені суми підтверджено рішенням суду у справі 308/6808/20.

Позивач зазначає, що у періоді з 01.12.2021 по 30.11.2022 (включно) - 365 календарних днів, а саме: 31 день у грудні 2021 р., 31 день у січні 2022 р., 28 днів у лютому 2022 р., 31 день у березні 2022 р., 30 днів у квітні 2022 р., 31 день у травні 2022 р., 30 днів у червні 2022 р., 31 день у липні 2022 р., 31 день у серпні 2022 р., 30 днів у вересні 2022 р., 31 день у жовтні 2022 р., 30 днів у листопаді 2022 р. Відтак розмір його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 р. по 30.11.2021 р. (включно) складає 145872,25 грн. та розраховується шляхом добутку 365 (кількість днів затримки) на 399,65 (розмір середньоденного заробітку).

У позовній заяві вказано на те, що оскільки з вини відповідача порушено визначені ст. 166 КЗпП України строки виплати належних позивачу сум при звільненні, зокрема, заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, які невиплачені йому відповідачем навіть після ухвалення судового рішення, на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача на його користь сума 145872,25 грн. - середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум при звільненні.

Так, позивач на підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 5, 19, 175 - 177, 274, 276 ЦПК України просить: розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження; стягнути з Державного підприємства Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» (; 89452, Ужгородський р-н, смт. Середнє, вул. Шевченка, 6,) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ,) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2021 р. по 30.11.2022 р. (включно) у сумі 145872,25 грн. (сто сорок п`ять тисяч вісімсот сімдесят дві гривні 25 коп.); а також судові витрати по справі.

15.12.2022 ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

01.03.2023 від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву. Так представник відповідача вказує на те, що за рішенням суду від 06.11.2020 справа №308/6808/20 (08.12.2020) та від 24.03.2022 справа №308/17144/21 на користь ОСОБА_1 , із відповідача уже стягнуто 336 462,53 грн.. Так представник відповідача просить врахувати принцип справедливості та співмірності та взяти до уваги й посаду на якій працював ОСОБА_1 а саме керівник підприємства боржника, та що не в останню чергу дії керівника спричинили наявну у нього заборгованість по невиплаченій заробітній платі. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У заяві від 26.07.2024 року, представник відповідача зазначає, що просить розглянути справу без його участі, та що не заперечує проти задоволення позову.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Лемак О.В. від 02.10.2024 вказану позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.01.2025 вказану ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явився, від адвоката Радь І.І., надійшла заява про розгляд справи без його участі та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують.

Представник відповідача у судове засіданні не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позову не заперечує.

Дослідивши докази та письмові пояснення, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З 19 квітня 2013 року позивач перебував в трудових відносинах з державним підприємством «Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» в тому числі обіймав посаду директора вказаного підприємства.

26 травня 2020 року позивача було звільнено з посади директора ДП «Агропромислова фірма «Леанка» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України згідно наказу Фонду державного майна від 20.05.2020 № 843. Разом із тим, на день звільнення заборгованість підприємства перед позивачем складала 114707,78 грн. в тому числі: 35764,06 грн. - заробітна плата за період січень - травень 2020 року; 20959,60 грн. - компенсація за відпустки невикористані протягом 2018 - 2020 років; 57984,12 грн. вихідна допомога при звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Між позивачем та відповідачем немає спору про розмір сум належних позивачу при звільненні.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.11.2020 у справі № 308/6808/20, яке набуло законної сили 08.12.2020, стягнуто з ДП «Агропромислова фірма «Леанка» на користь ОСОБА_1 , нараховані, але не виплачені при звільненні грошові кошти у сумі 114707,78 грн.

Також рішенням суду у справі № 308/6808/20 суд стягнуто на користь позивача 65924,25 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення - 26.05.2020) по день ухвалення рішення - 06.11.2020).

Із загальної суми 114707,78 грн. яка, підлягала виплаті при звільненні, відповідач після ухвалення судового рішення про стягнення у справі 308/6808/20 виплатив ОСОБА_1 лише 14971,88 грн. заборгованості із заробітної плати за січень - лютий 2020 року.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.03.2022 у справі №308/17144/21 із ДП «Агропромислова фірма «Леанка» стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 155463,85 грн. за період з 07.11.2020 по 30.11.2021. Рішення суду у справі №308/17144/21 набуло законної сили 26.04.2022р.

Від дня звільнення позивача - 26.05.2020, відповідач остаточний розрахунок зі ним не здійснив та не виплатив йому кошти які підлягали виплаті при звільненні, а саме: заробітну плату за період березень - травень 2020 року; компенсацію за відпустки невикористані протягом 2018 - 2020 років; вихідну допомогу при звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Позивачем наведено наступні розрахунки: у періоді з 01.12.2021 по 30.11.2022 (включно) - 365 календарних днів, а саме: 31 день у грудні 2021 р., 31 день у січні 2022 р., 28 днів у лютому 2022 р., 31 день у березні 2022 р., 30 днів у квітні 2022 р., 31 день у травні 2022 р., 30 днів у червні 2022 р., 31 день у липні 2022 р., 3 1 день у серпні 2022 р., 30 днів у вересні 2022 р., 3 1 день у жовтні 2022 р., 30 днів у листопаді 2022 р

Так, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 р. по 30.11.2021 р. (включно) складає 145872,25 грн. та розраховується шляхом добутку 365 (кількість днів затримки) на 399,65 (розмір середньоденного заробітку).

Спірні правовідносини виникли з трудових, саме на роботодавця покладено обов`язок довести виконання вимог законодавства щодо оплати праці.

Предметом спору у цій справі є відносини щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати вихідної допомоги) при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Приписами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

Приписами статті 43 Конституції України регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб….

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжується відповідними Указами Президента України по цей час.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон від 1 липня 2022 року №2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", пунктом 16 частини першої якого текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тобто, з набранням чинності 19 липня 2022 року Закону від 1 липня 2022 року №2352-IX обов`язок виплати роботодавцем працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку обмежується періодом шести місяців.

Тобто, починаючи з 19.07.2022 у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто починаючи з 01.12.2021 по 18 липня 2022 року включно. А, починаючи з 19 липня 2022 року - ще протягом шести місяців. У вказаній справі право позивача на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з ним, та водночас обов`язок відповідача здійснення такого розрахунку, виникли до набрання чинності Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року та викладу ст. 117 КЗпП у новій редакції. Враховуючи наведене суд вважає, що обґрунтованим є період затримки розрахунку із позивачем з 01.12.2021 року, тобто з наступного дня після періоду вже стягнутого за рішенням суду у справі №308/17144/21, яким встановлено факт ненарахування та невиплати належних позивачу сум заробітної плати, по 18 липня 2022 року - день опублікування Закон України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, та протягом ще шістьох місяців, починаючи з 19 липня 2022 року по 30.11.2021 р. згідно позовних вимог.

У відзиві аргументував позицію щодо відмову задоволенні позову, виключно тим, що Державне підприємство Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» і так має зобов`язання перед позивачем по виплаті заборгованості по заробітній платі та компенсації за порушення строків її виплати за рішенням суду від 06.11.2020 справа №308/6808/20 (08.12.2020) та від 24.03.2022 справа №308/17144/21 на користь ОСОБА_1 , із відповідача становить 336 462,53 грн.. Представник відповідача просив врахувати принцип справедливості та співмірності та взяти до уваги й посаду на якій працював ОСОБА_1 а саме керівник підприємства боржника, та що не в останню чергу дії керівника спричинили наявну у нього заборгованість по невиплаченій заробітній платі. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У заяві від 26.07.2024 року, представник відповідача зазначає, що просить розглянути справу без його участі, та що не заперечує проти задоволення позову.

Аналогічну заяву представником відповідача до суду було подано 07.03.2025 року.

При цьому суд враховує і те, що розмір заборгованості по заробітній платі із відповідача стягнуто на користь позивача за рішенням суду та що відповідач згідно наявних у справі заяв представника відповідача, Державного підприємства Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» від 26.07.2024 та 07.03.2025 не заперечує проти задоволення позову.

На час розгляду справи в суді відсутні відомості про остаточний розрахунок з позивачем, що свідчить про порушення відповідачем строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, а тому суд вважає, що наявні правові підстави, визначені статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за вказаний час затримки фактичного розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Дане положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У постанові від 31 травня 2023 року (справа № 757/74831/17 провадження № 61-8623св22) Верховний Суд у складі колегії суддів, зазначив, що згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Зі змісту довідки вбачається, що розмір нарахованої але невиплаченої колишньому робітнику суми, відповідачем фактично не заперечується. Окрім того, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.04.2023 (№3088/4069/23) набрало законної сили (30.05.2023 згідно відомостей ЄДРСР).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач просить: стягнути з Державного підприємства Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» (; 89452, Ужгородський р-н, смт. Середнє, вул. Шевченка, 6,) на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2021 р. по 30.11.2022 р. (включно) у сумі 145872,25 грн. (сто сорок п`ять тисяч вісімсот сімдесят дві гривні 25 коп.).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями, далі - Порядок №100).

Зокрема п.2 Порядку №100 визначає, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Від дня звільнення позивача - 26.05.2020, відповідач остаточний розрахунок зі ним не здійснив та не виплатив йому кошти які підлягали виплаті при звільненні, а саме: заробітну плату за період березень - травень 2020 року; компенсацію за відпустки невикористані протягом 2018 - 2020 років; вихідну допомогу при звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

У періоді з 01.12.2021 по 30.11.2022 (включно) - 365 календарних днів, а саме: 31 день у грудні 2021 р., 31 день у січні 2022 р., 28 днів у лютому 2022 р., 31 день у березні 2022 р., 30 днів у квітні 2022 р., 31 день у травні 2022 р., 30 днів у червні 2022 р., 31 день у липні 2022 р., 3 1 день у серпні 2022 р., 30 днів у вересні 2022 р., 3 1 день у жовтні 2022 р., 30 днів у листопаді 2022 р

Так, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 р. по 30.11.2021 р. (включно) складає 145872,25 грн. та розраховується шляхом добутку 365 (кількість днів затримки) на 399,65 (розмір середньоденного заробітку).

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Із змісту п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 р. по 30.11.2021 р. (включно) у розмірі 145872,25 грн., яку зазначена позивачем в позовній заяві, оскільки суд відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд у відповідності до ст.141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1459,00 грн.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 115, 116, 233 Кодексу законів про працю України, та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 247, 258, 263-265, 266, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» (; 89452, Ужгородський р-н, смт. Середнє, вул. Шевченка, 6,) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ,) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2021 р. по 30.11.2022 р. (включно) у сумі 145872,25 грн. (сто сорок п`ять тисяч вісімсот сімдесят дві гривні 25 коп.).

Стягнути з Державного підприємства Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» (; 89452, Ужгородський р-н, смт. Середнє, вул. Шевченка, 6,) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ,) судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 .

Відповідач Державне підприємство Агропромислова фірма «ЛЕАНКА» (; 89452, Ужгородський р-н, смт. Середнє, вул. Шевченка, 6.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.