МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/577/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С., за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів,

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 24 квітня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №224.

В період шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 липня 2013 року шлюб між ними був розірваний.

Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з нею.

Зазначила, що 21 вересня 2021 року вона випадково дізналась про те, що 09 жовтня 2020 року Київським районним судом м. Одеси за заявою ОСОБА_2 був виданий судовий наказ про стягнення з неї аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, жодних та достатніх доказів на обгрунтування того, що дитина проживає з відповідачем до заяви про видачу судового наказу додано не було, а лише акт від 15 вересня 2020 року.

Стверджувала, що факт того, що син проживавав разом з нею та знаходився на її утриманні підтверджується документами, які приєднані до позовної заяви, а також можуть підтвердити сусіди та її мати ОСОБА_4 .

На даний час, син відносно дорослий та проживає як йому зручно, а саме (в середньому): на тиждень декілька днів у неї, декілька днів у відповідача та декілька днів у її матері.

Відповідно до ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитини.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд звільнити її, починаючи з 01 жовтня 2020 року від сплати аліментів, присуджених на підставі судового наказу Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року (справа №947/27715/20); визнати судовий наказ Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року (справа №947/27715/20), з дня набрання рішення законної сили, таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача на її користь судовий збір та витрати на правову допомогу.

Ухвалою Київського районного суду м. Одесивід 03 квітня 2024 року вищевказану цивільну справу було передано до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с.50-51).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2024 року, справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М.

Справа отримана суддею 16 травня 2024 року.

Ухвалою суду від 17 травня 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с. 54).

Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів (т.1а.с.143).

Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року по справі закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду (т.1 а.с.145).

Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідач після отримання судового наказу про стягнення з неї аліментів на утримання дитини, продовжував сплачувати на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 2000,00 грн. (т.1 а.с.247-248).

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надав до суду відзив на позов, в обгрунтування якого зазначив, що після розірвання шлюбу з позивачкою, їх син залишився проживати разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом від 15 вересня 2020 року.

Зазначив, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається у студії грузинського танця при Одеському грузинсько-національному культурному товаристві «САКАРТВЕЛО» та постійно приймає участь в заходах, що підтверджується довідкою №245 від 15 вересня 2020 року. Приводить та забирає ОСОБА_3 з тренувань його батько ОСОБА_2 . Витрати на одяг, костюми та інші потреби, а також добровільні внески несе батько, тобто він, ОСОБА_2 .

Вказував, що факт того, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з ним, підтверджується їх спільними фотографіями, чеками та квитанціями з магазинів, а також квитанціями, щодо оплати ним підготовчих занять сина та забезпечення його всім необхідним.

Крім того, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним неодноразово перетинав державний кордон для виїзду в Єгипет та Грузію.

Стверджував, що 17 вересня 2022 року він звертався до відділення поліції №3 (м. Одеса) ОРУП №1 ГУНП в Одеській області із повідомленням про те, що позивачка вивезла їх сина до Румунії в м. Бухарест та залишає його неодноразово без нагляду.

Наполягав, що син проживав та проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 ,

Посилаючись на вищевказані обставини, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх необгрунтованістю (т.1 а.с.60,61,90-95).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 15 СК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 24 квітня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №224.

В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.13).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 липня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний.

За твердженням сторін, після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з кожним з них.

Встановлено, що 09 жовтня 2020 року Київським районним судом м. Одеси за заявою ОСОБА_2 був виданий судовий наказ про стягнення з позивачки на користь останнього аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с.9-10).

З письмових пояснень позивачки вбачається, що відповідач після отримання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини у виконавчу службу для примусового його виконання не звертався.

Таким чином, ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не сплачувала та не сплачує.

Вказаний факт також підтвердив відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Встановлено, що позивачка зверталась до Київського районного суду м. Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022 року заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягненняз ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини була повернута ОСОБА_1 за її заявою (а.с.187,188,189).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою:

АДРЕСА_2 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 19 грудня 2023 року, а також довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси від 12 травня 2016 року (т.1 а.с.16,18,17,19,20).

Встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в приватному закладі «Одеська приватна спеціалізована школа I-III ступенів «Гармонія», що підтверджується довідками директора ПЗ ОПД «Гармонія» від 01 грудня 2021 року, від 12 жовтня 2023 року (т.1 а.с.24,25).

01 вересня 2023 року між Приватним закладом «Одеська приватна спеціалізована школа I-III ступенів «Гармонія» в особі директора, що діє на підставі Статуту ліцензії Одеської обласної державної адміністрації від 18 липня 2017 року №603/А-2017 та ОСОБА_2 було укладено договір на освітні послуги (т.1 а.с.122-126).

Встановлено, що відповідач ніс витрати на навчання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 108,110, 111-120).

22 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЛА КОМП`ЮТОРНА АКАДЕМІЯ ШАГ ОДЕСА» та ОСОБА_1 було укладено договір №131013745 від 22 січня 2019 року та додаток №1 до Договору від 22 січня 2019 року (т.1 а.с.26-27,28).

Встановлено, що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір на відвідування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 персональних тренувань з плавання в ФЦ «Форма» з 2018 року по вересень 2021 року на суму 26582,14 грн. (т.1 а.с.22).

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №522955 від 02 квітня 2024 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.45).

Встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 29 грудня 2019 року по жовтень 2022 року неодноразово перетинав державний кордон України для виїзду в Єгипет, Турцію та Грузію, що підтверджується інформацією Державної прикордонної служби України від 09 травня 2024 року (т.1 а.с.100, 101-106).

З матеріалів справи вбачається, що 21 липня 2016 року ОСОБА_1 надавала нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Грузії у супроводі батька ОСОБА_2 (т.1 а.с.129).

Згідно акту від 21 серпня 2024 року неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.137).

Встановлено, що позивачка з 16 жовтня 2019 року по червень 2024 року неодноразово перетинала державний кордон України для виїзду в Турцію та Грузію, що підтверджується інформацією Державної прикордонної служби України від 23 серпня 2024 року (т.1 а.с.148-149).

Неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у судовому засідання у присутності вчителя пояснив суду, що в 2020 році він став активно їздити до батька. З 2022 року проживає періодично то з батьком, то з матір`ю. Взагалі проживає в місті. Речі йому покупають батько та бабуся, мати купила йому кросовки. Гроші дають батько та бабуся.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року встановлено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.ст.150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

З змісту п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Судом встановлено, що позивачка аліменти на утримання сина ні добровільно, ні примусово не сплачує, оскільки відповідач не звертався з примусового виконання судового наказу до виконавчої служби, тому заборгованість у позивачки по сплаті аліментів відсутня.

Оскільки заборгованість по аліментам у позивачки відсутня, то підстави для її звільнення відсутні.

Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1ст.191 СК України).

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Частиною сьомою статті 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Частиною восьмою статті 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Статтею 173 ЦПК України визначено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 16.01.2018 р. по справі №755/15479/14-ц.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11.

Як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, позивачка посилається на те, що їх син фактично проживає з нею та перебуває на її утриманні.

Проте, надані позивачкою докази не підтверджують факт проживання їх сина разом з нею та перебування на її утриманні, так як наявність реєстрації не свідчить про проживання дитини за її адресою.

Дані твердження підтверджуються поясненнями неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в судовому засіданні пояснив суду, що він проживає періодично і з батьком і з матір`ю.

Безпідставними є посилання позивачки на те, що дитина на час видачі судового наказу не проживала разом з відповідачем, а тому відсутні підстави для стягнення аліментів на користь останнього, оскільки спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка, коли дізналась про видачу судового наказу про стягнення з неї аліментів не зверталась до суду в установлений законом строк з заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Суд вважає, що підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно статті 23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Кожна людина вільна в виборі способу життя і тому, позивачка повинна обрати корисний спосіб життя як для себе особисто, так і для своєї дитини і для суспільства в цілому.

Отже за таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26 лютого 2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10 грудня 2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12 жовтня 2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30 березня 2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що 21 грудня 2023 року між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Сікорським Я.О. було укладено договір про надання правової допомоги №Б/Н (т.1 а.с. 41).

14 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Сікорським Я.О. було підписано акт приймання-передачі наданих юридичних послуг відповідно до Договору про надання правової допомоги №Б/Н від 21 грудня 2023 року, в якому була зазначена загальна вартість наданих юридичних послуг у розмірі 6000,00 грн. (а.с.42,43.).

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір по справі складає 1211, 20 грн., який повністю сплачено позивачкою при зверненні до суду (а.с. 8).

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати позивачці не повертаються.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 29 ЦК України, ст.ст. 188, 192 СК України ст. ст. 4, 12, 13, 160, 161,170, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 432, 435 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 22 квітня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда