ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 квітня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/2487/24

Головуючий у першій інстанції Чепурко В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/730/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

позивач: Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 січня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року АТ «Акцент-Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 22 січня 2015 року в розмірі 16 979,50 грн, з яких 9 796,36 грн заборгованість за кредитом та 7 183,14 грн заборгованість за відсотками.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 січня 2015 року ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі підписаної анкети-заяви відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 38,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку відповідачем у добровільному порядку не погашено.

Заочним рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 січня 2025 року у задоволенні позову АТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Акцент-Банк», вважаючи рішення суду незаконним та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підпису позичальника на Умовах і Правилах надання банківських послуг та Тарифах через те, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання підтвердив, поставивши підпис, факт ознайомлення з Умовами та Правилами та зобов`язався в подальшому регулярно ознайомлюватися зі змінами до них, викладеними на сайті банку. Сторона позивача зазначає, що боржник користувався кредитними коштами, що також свідчить про його ознайомлення з Умовами та Правилами і згоду з ними, ураховуючи те, що укладений кредитний договір є договором оферти. Доказом наявності факту виконання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є приписи ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору та сплата періодичних платежів.

Позивач указує, що навіть у випадку правильності висновку районного суду щодо непідписання позичальником Умов і Правил та Тарифів, суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_1 отримав кредитну картку та користувався кредитними коштами, що не позбавляє банк права на отримання від позичальника відсотків за користування кредитом. Зважаючи на те, що позичальник, користуючись кредитними коштами, фактично погодився з умовами, які діяли на момент зняття коштів, тому повинен сплачувати відповідну проценту ставку.

Вважає посилання суду на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, помилковими, оскільки за обставинами наведеної справи тарифи банку не були підписані боржником. Беручи до уваги наведену у вказаній постанові правову позицію, суд першої інстанції мав був стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту, як це фактично зробив Верховний Суд у зазначеній постанові. Крім того, на підтвердження вірності розрахунку заборгованості позивач надав банківську виписку.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Акцент-Банк», суд першої інстанції констатував відсутність в матеріалах справи доказів щодо запропонованих відповідачу Умов та правил надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредитного ліміту, підстави та порядок нарахування процентів. Зазначив, що надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» і Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки ці документи достовірно не підтверджують указаних обставин. Розрахунок заборгованості за договором, довідка за картками та довідка за лімітами не підтверджують погодження сторонами істотних умов договору кредиту, оскільки витяг із Умов і правил надання банківських послуг у АТ «А-Банк» та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна COLD» не підписані відповідачем, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці витяги з тарифів та умов розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву.

Суд указав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження доводів про користування ОСОБА_1 користувався кредитними коштами в межах встановленого йому кредитного ліміту. Районний суд вважав, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним. Даний розрахунок із зазначенням розміру заборгованості є документом, що створений позивачем, а відтак, інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких його складено, не може бути доказом наявності заборгованості, яку доводить АТ «Акцент-Банк».

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Звернувшись з цим позовом, АТ «Акцент-Банк» зазначило, що 22 січня 2015 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку шляхом підписання анкети-заяви приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. На підставі указаної анкети-заяви банком ініційовано встановлення кредитного ліміту на його банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку. Відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 38,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку (а.с. 1-3).

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, датованої 22 січня 2015 року (а.с. 5), ОСОБА_1 підписом засвідчив те, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Наведена анкета-заява не містить інформації щодо розміру кредитного ліміту, умов кредитування, терміну видачі кредиту тощо.

Згідно з довідкою АТ «Акцент-Банк» ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано наступні картки: № НОМЕР_2 строком дії до липня 2019 року; № НОМЕР_3 строком дії до липня 2019 року; № НОМЕР_4 строком дії до жовтня 2021 року; № НОМЕР_5 строком дії до грудня 2031 року; № НОМЕР_6 строком дії до грудня 2024 року; № НОМЕР_7 строком дії до грудня 2024 року (а.с. 6). Наведена довідка не містить даних про те, коли та на якій підставі відкрито рахунок на ім`я ОСОБА_2 , не указано, які види карток відповідачу видано.

Відповідно до іншої довідки банку ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 січня 2015 року у період з 22 січня 2015 року по 27 жовтня 2024 року неодноразово змінювалися розміри кредитного ліміту. Зменшення кредитного ліміту до 2 000 грн відбулося 06 квітня 2015 року. У подальшому періодично відбувалось його коригування: 17 серпня 2015 року зменшення ліміту до 1 540 грн, 26 листопада 2015 року збільшення ліміту до 15 000 грн, 17 січня 2017 року зменшення ліміту до 9 710 грн, 29 вересня 2018 року збільшення ліміту до 13 000 грн, 05 березня 2019 року збільшення ліміту до 15 000 грн, 06 вересня 2019 року збільшення ліміту до 35 000 грн, 08 жовтня 2019 року зменшення ліміту до 10 000 грн, 29 серпня 2023 року зменшення ліміту до 9 796,36 грн та 23 листопада 2023 року розмір кредитного ліміту було збільшено до 9 800 грн (а.с. 7).

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» (а.с. 9-15) та Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD» (а.с. 16) реквізитів та підпису відповідача не містять.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22 січня 2015 року станом на 27 жовтня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 за наданим кредитом становить 16 979,50 грн (а.с. 17-24), з яких: 9 796,36 грн заборгованість за тілом кредиту та 7 183,14 грн заборгованість за відсотками. Дати отримання відповідачем кредитних коштів розрахунок не містить.

Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб підтверджено, що АТ «Акцент-Банк» є юридичною особою (а.с. 25), яка відповідно до витягу з Державного реєстру банків здійснює банківську діяльність (а.с. 26 зворот).

Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, АТ «Акцент-Банк» посилалося на невиконання позичальником умов кредитного договору щодо повернення у встановлений строк грошових коштів.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відсутність правових підстав для задоволення вимоги АТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

За доводами позову 22 січня 2015 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. Проте, додана до позовної заяви копія анкети-заяви, яка, за твердженням позивача, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають договір про надання банківських послуг, містить лише інформацію щодо особи ОСОБА_1 , зокрема, дату його народження, РНОКПП, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону. Наведена анкета-заява не містить інформації щодо розміру бажаного кредитного ліміту, умов кредитування, терміну видачі кредиту тощо.

На думку апеляційного суду, хоча анкета-заява містить запис про те, що відповідач ознайомлений і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, зазначене не свідчить автоматично про виникнення 22 січня 2015 року між сторонами кредитних зобов`язань на тих умовах, про які стверджує банк у позові.

Матеріали справи не містять копії кредитного договору або анкети-заяви від 22 січня 2015 року, на який посилається банк, що засвідчували б бажання позичальника отримати кредитні кошти саме на наведених у позові умовах, а також відповідних доказів про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів саме за цим договором. Фактично позивач додав до позовної заяви на підтвердження заявлених вимог наведену вище анкету-заяву та розрахунок заборгованості.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та доводи апеляційної скарги, позивач стверджував про те, що доказом існування між сторонами кредитних правовідносин є видача позичальнику банківської картки, перерахування йому кредитних коштів та користування ними.

Згідно з довідкою позивача ОСОБА_1 було відкрито рахунок та видано шість платіжних карток з різним строком дії, проте, за обставинами цієї справи неможливо встановити, що стало підставою для відкриття рахунку та видачі зазначених карток, зокрема, чи відкривався рахунок та видавалися картки саме на підставі кредитного договору від 22 січня 2015 року, оскільки довідка банку взагалі не містить інформації про дату відкриття рахунку.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75.

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20.

Як вже констатовано судом, виписка за картковим рахунком, відкритим на ім`я ОСОБА_1 , у матеріалах цієї справи відсутня. У розрахунку заборгованості зазначено, що станом на 27 жовтня 2024 року сукупна сума заборгованості відповідача за договором від 22 січня 2015 року становить 16 979,50 грн. Разом з тим, наданий позивачем розрахунок не містить інформації про видачу/перерахування відповідачу конкретної суми кредитних коштів саме 22 січня 2015 року. При цьому, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які наведені банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом отримання кредитних коштів та їх повернення. Сам по собі розрахунок, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед банківською установою.

Довідка за лімітами з наявною інформацією про коригування кредитного ліміту також не являється належним доказом зарахування на карту позичальника кредитних коштів.

За своєю сутністю кредитний договір є позикою, а відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова від 14 вересня 2021року у справі № 910/14452/20).

Колегія суддів виходить з того, що на підтвердження позовних вимог щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, АТ «Акцент-Банк» мало можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема, фінансові документи щодо перерахування кредитних коштів, виписку по особовому рахунку позичальника та докази відкриття кредитного ліміту та його розміру, на підставі яких, суди як першої, так апеляційної інстанції мали б можливість перевірити доводи банку про розмір кредитної заборгованості. Проте під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень ст. 12, 81 ЦПК України на підтвердження визначеного ним у позові розміру заборгованості.

Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справ банком, суд апеляційної інстанції враховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Аналогічна позиція викладена Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та існуючої кредитної заборгованості, що заявлена до стягнення, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Акцент-Банк». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, а заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 січня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко