КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7753/2025
Справа № 755/9905/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з МТСБУ на свою користь грошові кошти в сумі 112883,13 грн., з яких 5481,23 грн. - 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 38972,79 грн. - інфляційні втрати на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 68429,11 грн. - пеня на підставі п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідності власників наземних транспортних засобів» за прострочення здійснення регламентних виплат за шкоду, завдану внаслідок ДТП, яка мала місце 19 січня 2019 року з вини водія ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовував тим, що 19 січня 2019 року приблизно о 18:30 водій ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 2102, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Воронезькій у м. Запоріжжя, скоїла наїзд на пішоходів, в тому числі ОСОБА_1 . У ОСОБА_3 на момент ДТП був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2020 року по справі № 337/1772/19, який набрав законної сили 28 травня 2020 року, ОСОБА_3 визнано винною в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. ОСОБА_1 внаслідок ДТП отримав множинні тілесні ушкодження, які віднесені до середнього ступеню тяжкості, і 29 травня 2019 року йому було встановлено ІІ групу інвалідності.

26 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ, в якій просив здійснити регламентні виплати, на що МТСБУ відмовило листом від 16 вересня 2021 року. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2023 року в справі № 337/46/22, яке набрало законної сили, стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 регламентні виплати в сумі 115577,68 грн. Таким чином, відмова у виплаті регламентного відшкодування в розмірі 115577,68 грн. була неправомірною. 04 травня 2023 року грошові кошти в розмірі 115577,58 грн. надійшли на рахунок ОСОБА_1 .

Враховуючи, що МТСБУ відмовило у виплаті незаконно, існують підстави для відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, та для нарахування пені, передбаченої п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи фактичні обставини справи, період прострочення становить з 16 вересня 2021 року (день відмови, яка підтверджена відповідним листом) по 03 травня 2023 року (день, що передує дню зарахування коштів).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 4974,17 грн., з яких 2678,45 грн. - інфляційні втрати, 1187,44 грн. - 3 % річних, 1108,28 грн. - пеня. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору 42,69 грн.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що посилання суду першої інстанції на п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідності власників наземних транспортних засобів» є неправильним та помилковим, тому що строк припиняється у випадку розгляду в суді саме дорожньо-транспортної пригоди. Справа № 337/46/22 стосувалася не дорожньо-транспортної пригоди, а саме відмови МТСБУ у здійсненні виплати. В даному випадку дорожньо-транспортної пригоди стосувалася кримінальна справа № 337/1772/19, строк розгляду якої не входить до періоду нарахування інфляційних втрат, 3 % річних та пені.

Вказував, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції застосував позовну давність в 1 рік, передбачену ч. 2 ст. 258 ЦК України, а відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних - застосував загальну позовну давність в 3 роки, передбачену ст. 357 ЦК України.

Зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинення коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, продовжено позовну давність на період дії карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, зокрема, доповнено п. 12, якою строки, визначені ст. 257, 258 цього Кодексу, продовжено на строк дії такого карантину. Карантин закінчив свою дію з 01 липня 2023 року. У випадку даної справи початком обчислення періоду є 16 вересня 2021 року, а з закінченням 03 травня 2023 року - тобто весь період нарахування охоплено карантином.

Крім того, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, яким строки, визначені ст. 257, 258 цього Кодексу, продовжено на строк дії воєнного, надзвичайного стану. Таким чином, строки позовної давності, визначені ст. 257, 258 ЦК України, зупинені, а тому позовна давність застосуванню не підлягає, і це питання неодноразово досліджувалось Верховним Судом.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2019 року в м. Запоріжжі сталася ДТП за участю водія транспортного засобу «ВАЗ 2102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , та пішоходів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Внаслідок вказаної ДТП пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів обох кісток правої гомілки в середній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів, набряку м`яких тканин в області правої гомілки, закритого перелому лівої лопатки з незначним зміщенням кісткових фрагментів, що у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більше, ніж 21 день. Вказані обставини встановлені вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2020 року (а. с. 19 - 28).

На момент ДТП у ОСОБА_3 не було полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів.

02 вересня 2021 року ОСОБА_1 направив до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування майнової шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, зокрема, шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності, та витрат на лікування

Листом від 16 вересня 2021 року № 3-01-б/33670 МТСБУ відмовило ОСОБА_1 у здійсненні страхового відшкодування на тій підставі, що вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2020 року визначено винувату особу ОСОБА_3 , яка зобов`язана відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду, спричинену в результаті ДТП. Копія зазначеного листа знаходиться на а. с. 56.

Вказані обставини також встановлені рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2023 року і постановою Запорізького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 337/46/22 за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ, третя особа ОСОБА_3 про стягнення шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (а. с. 30 - 39, 43 - 51).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2023 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 337/46/22 за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ про відшкодування шкоди, стягнено з МТСБУ на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування майнової шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, (регламентну виплату) в сумі 115 577,68 грн.

04 травня 2023 року МТСБУ на виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2023 року у справі № 337/46/22 здійснило перерахування ОСОБА_1 коштів в сумі 115 577,58 грн. (а. с. 29).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставина, що МТСБУ 16 вересня 2021 року прийняло необґрунтоване рішення про відмову у здійсненні регламентної виплати на користь ОСОБА_1 , встановлена рішеннями судів у справі № 337/46/22, які набрали законної сили, та не підлягає повторному доказуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить правовідносини між позивачем та відповідачем, які базуються на положеннях Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який діяв станом на час спірних правовідносин, спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 4 Закону № 1961-IV передбачено, що суб`єктами обов`язкового страхування відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до положень пункту 39.1 статті 39 Закону № 1961-IV Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно пункту 41. ст. 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Положеннями статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За правилами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції в цілому вірно визначився з тим, що спірні правовідносини виникли щодо стягнення 3 % річних та інфляційних витрат нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України і пені нарахованих відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які позивачем нараховані за період з 16 вересня 2021 року до 03 травня 2023 року на суму 115 577,68 грн, яка стягнута на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі № 910/16820/21 (провадження № 12-44гс22), яка була врахована судом першої інстанції при ухваленні даного рішення, зазначено, що «Положення Закону № 1961-IV не містять правових підстав покладення на МТСБУ такого ж обсягу зобов`язань за договорами страхування, який мав страховик, що ліквідований, та який набуває правонаступник у разі здійснення правонаступництва відповідно до пункту 20.1 статті 20 Закону № 1961-IV, а отже, і правових підстав відповідальності МТСБУ за неналежно виконаними / невиконаними цим страховиком зобов`язаннями у вигляді нарахувань, передбачених статтею 625 ЦК України. МТСБУ лише здійснює відшкодування шкоди за зобов`язаннями страховика із відшкодування шкоди за договорами страхування відповідальності, для виплати за якими у страховика, що ліквідується за рішенням уповноважених законом органів, недостатньо коштів / майна, отже, лише гарантує отримання відшкодування постраждалою особою (потерпілим) та не несе відповідальності за прострочення виконання страховиком, а не МТСБУ, грошового зобов`язання з виплати відшкодування. Натомість, у разі прострочення виконання МТСБУ грошового зобов`язання зі здійснення регламентної виплати у нього виникає передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Виходячи зі змісту наведеної норми, за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика саме він має сплатити пеню, передбачену наведеним положенням, особі, яка має право на таке відшкодування, натомість за прострочення здійснення регламентної виплати з вини МТСБУ пеня нараховується за час такого прострочення і у такому разі Бюро має обов`язок сплатити її».

Дослідивши матеріали справи суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені, з яким погоджується апеляційний суд.

Разом із тим, висновки суду першої інстанції, що позивачем невірно обраховано період, за який підлягають до стягнення вказані грошові кошти, є передчасними та помилковими.

Так, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин абзац 4 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що строк для прийняття рішення про здійснення регламентної виплати на підставі абзацу 4 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» припиняється у випадку розгляду в суді саме дорожньо-транспортної пригоди, в той час як справа № 337/46/22, в межах якої з МТСБУ на користь ОСОБА_1 стягнуто 115577,68 грн. регламентної виплати, стосувалася не дорожньо-транспортної пригоди, а саме відмови МТСБУ у здійсненні виплати. Натомість, обставини дорожньо-транспортної пригоди встановлювалися в межах кримінальної справи № 337/1772/19, строк розгляду якої не входить до періоду нарахування інфляційних втрат, 3 % річних та пені.

Судом першої інстанції не враховано, що перебіг строку для прийняття страховиком рішення про здійснення регламентної виплати не міг припинитися взагалі, позаяк таке рішення, а саме про відмову у здійсненні регламентної виплати, страховиком вже було прийнято 16 вересня 2021 року.

За наведених обставин, висновки суду першої інстанції, що період, під час якого розглядалась цивільна справа № 337/46/22 щодо стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 розміру страхового відшкодування, не входить до періоду, за який підлягають до стягнення три відсотки річних, інфляційні втрати та пеня в цій справі, зроблені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

У справі, що переглядається, період прострочення МТСБУ у даній справі, як вірно зазначив ОСОБА_1 у позовній заяві, по здійсненню регламентної виплати в розмірі 115577,68 грн., тривав з 16 вересня 2021 року (день відмови, яка підтверджена відповідним листом) по 03 травня 2023 року (день, що передує дню зарахування коштів).

Крім того, суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, помилково застосував позовну давність за заявою відповідача МТСБУ в 1 рік, передбачену ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення пені, а до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних - позовну давність в 3 роки, передбачену ст. 357 ЦК України.

Судом першої інстанції не враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинення коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, продовжено позовну давність на період дії карантину.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS - CоV - 2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувалася і була скасована лише з 01 липня 2023 року.

Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Разом із тим, у справі, що переглядається, початком обчислення періоду є 16 вересня 2021 року, а з закінченням 03 травня 2023 року, тобто весь період нарахування співпадає з періодом карантину, а відтак позовна давність не підлягала застосуванню.

ОСОБА_1 в позовній заяві наведено обґрунтований розрахунок сум, що підлягають стягненню, а саме суми пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що за період з 16 вересня 2021 року по 03 травня 2023 року становить 68429,11 грн., 3 % річних з жовтня 2021 року по квітень 2023 року включно, що становить 5481,23 грн., та інфляційних втрат за даними Державної служби статистики України, за період з жовтня 2021 року по квітень 2023 року включно, що становить 38244,65 грн.

Правильність зазначеного розрахунку перевірена апеляційним судом, контррозрахунку на його спростування відповідачем надано не було, а тому заявлені до стягнення грошові кошти в сумі 112883,13 грн., з яких 5481,23 грн. - 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 38972,79 грн. - інфляційні втрати на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 68429,11 грн. - пеня на підставі п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідності власників наземних транспортних засобів» за прострочення здійснення регламентних виплат за шкоду, завдану внаслідок ДТП, яка мала місце 19 січня 2019 року з вини водія ОСОБА_3 підлягали стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позову.

За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн., за подання апеляційної скарги - 1453,44 грн., разом 2 422,40 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача на користь позивача 2 422,40 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 січня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені задовольнити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (м. Київ, Русанівський бульвар 8 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 112883,13 грн., з яких 5481,23 грн. - 3 % річних, 38972,79 грн. - інфляційні втрати, 68429,11 грн. - пеня, а також судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.