ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року у складі судді Оладенко О.С. по справі №183/11418/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Новомосковської міської ради в особі Органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву, пред`явлену до ОСОБА_2 ,, визначивши третьою особою виконавчий комітет Новомосковської міської ради в особі Органу опіки та піклування, на предмет визначення місця проживання дитини, обґрунтовуючи це тим, що з 2002 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою, з якою вони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прізвище якого при народженні записано зі слів матері як ОСОБА_4 . У 2023 році було внесено зміни до відомостей про позивача, як про батька дитини до актового запису про народження та змінено прізвище сина на ОСОБА_5 за спільною заявою батьків. Відносини з відповідачкою припинились у 2019 році, з цього часу сторони проживають окремо. З серпня 2019 року за домовленістю з відповідачкою їх син проживає разом з позивачем. Позивач забезпечує дитину всім необхідним, натомість відповідачка фактично не виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про сина (а.с.1-4).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено повністю. Судові витрати покладено на позивача (а.с.97-99).

Рішення суду мотивовано тим, що за спільною згодою позивача та відповідача, як батьків дитини та самою дитиною визначене місце проживання останньої, а також те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів та інтересів та права дитини, а саме, доказів того, що між ним і колишньою дружиною виникли суперечки стосовно місця проживання дитини, що відповідач не погоджується на проживання дитини з батьком, вчиняє будь-які дії, які перешкоджають цьому, у зв`язку з чим відсутні підстави для захисту зазначених прав судом.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 у жовтні 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.104-107).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідач під час розгляду справи 28 лютого 2024 року подала заяву до суду та зазначила, що не має можливості опікуватись дитиною у зв`язку з хворобою її матері та наміром виїхати з нею за кордон, що, на думку скаржника, підтверджує факт залишення дитини проживати разом із ним. Посилання суду першої інстанції на те, що письмовими доказами підтверджується активна участь матері дитини у її житті, скаржник вважає такими, що не відповідають дійсним обставинам, адже до вересня 2023 року він не був зазначений батьком дитини та не мав жодного права представляти інтереси дитини ані у навчальному закладі, ані у будь-якій іншій установі, зокрема, лікарні. Саме за повідомленням відповідача йому про її виїзд за кордон скаржник зайнявся оформленням своїх батьківських прав на дитину, оскільки саме це забезпечить додержання усіх можливих прав дитини за відсутності у країні його матері.

ОСОБА_2 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 14 вересня 2023 року Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.9).

Встановлено, що ОСОБА_6 , 2013 року народження проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 11 вересня 2023 року, виданою головою квартального комітету №29 (а.с.11), а також актом від 31 серпня 2024 року.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 21 листопада 2023 року для дитини за місцем її проживання створені всі умови, зроблено ремонт, кімнати мебльовані, родина забезпечена продуктами харчування, дитина має окрему облаштовану кімнату, має місце для занять та відпочинку.

Відповідачка ОСОБА_2 також зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з позивачем та сином, що підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні від 13 вересня 2023 року (а.с.12).

У довідках від 11 вересня 2023 року та від 30 серпня 2024 року, підписаній директором закладу освіти Сирцовою І. зазначено, що ОСОБА_6 навчається у Гімназії №12 м.Новомосковська; батько учня приймає участь у навчанні та вихованні сина.

У характеристиці, підписаній директором закладу освіти ОСОБА_7 та класним керівником ОСОБА_8 зазначено, що з 01 вересня 2023 року ОСОБА_9 , за заявою батьків навчається індивідуально. Мама ОСОБА_2 приділяла належну увагу вихованню і навчанню сина, постійно підтримувала зв`язок з класним керівником. Батько школу не відвідував, зв`язку з класним керівником не підтримував, контактний телефон батька у класного керівника відсутній.

У листі КНП «Новомосковський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 23 листопада 2023 року зазначено, що ОСОБА_3 має декларацію з сімейним лікарем; спілкуванні з сімейним лікарем з приводу здоров`я, щеплень, хвороби дитини приймали участь усі члени родини: мати ОСОБА_2 , батько ОСОБА_1 , дідусь ОСОБА_10 до вересня 2023 року, а з вересня 2023 року батько та дідусь.

29 листопада 2023 року ОСОБА_2 звернулася до органу опіки та піклування із заявою у якій зазначила, що не заперечує проти того, щоб місце проживання ОСОБА_3 , 2013 року народження було визначено з батьком.

У висновку органу опіки та піклування виконкому Новомосковської міської ради від 14 грудня 2023 року зазначено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батьком (а.с.22).

Опитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 , 2013 року народження, стосовно якого визначається питання місця проживання пояснив, що проживає разом з батьком та бажає проживати з ним і надалі. З матір`ю тривалий час не бачився.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18, ст. 29 ЦК України, ст.141, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. 8,12 ЗУ "Про охорону дитинства" та з того встановленого факту, що спору між батьками щодо місця проживання дитини немає, як і не встановлено наявності перешкод з боку відповідача позивачеві на проживання дитини разом із батьком. Разом з цим не встановлено і факту окремого проживання відповідача від дитини та позивача, враховуючи наявність реєстрації її місця проживання за однією адресою з позивачем та сином.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. ст. 141, 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини та зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками, які згідно зі ст. 153 СК України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Судом встановлено, що син ОСОБА_3 , 2013 року народження, проживає разом із батьком. Доказів того, що мати дитини проживає окремо матеріали справи не містять, а скаржник не спростував таких обставин, як і не довів належними доказами відсутність взяття участі матері у житті дитини, що узгоджується з письмовими доказами в матеріалах справи, а зворотнього скаржник не довів.

Як вірно встановив суд першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів, в даному випадку між сторонами відсутній спір про місце проживання дитини з одним із батьків, за обставин невизнання відповідачем проживання сина з позивачем.

Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Згідно зі ст. ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Абзацом 2 ч.1 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Засновуючи рішення суду, зокрема, на висновку про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, суд першої інстанції дав відповідь на всі основні доводи позовної заяви та проаналізував, чи таке вирішення спору із відмовою у задоволенні позову ОСОБА_11 враховує інтереси неповнолітньої дитини та її забезпечення у постійному зв`язку із матір`ю, враховуючи безпечне, спокійне та стійке середовище дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Судом першої інстанції не встановлено жодних виняткових обставин, які б надавали можливість припускатись, що дитина має бути розлучена з матір`ю шляхом її постійного проживання разом із батьком, враховуючи, що відповідач отримує кореспонденцію суду за спільним з позивачем місцем проживання, що спростовує доводи скаржника про окреме проживання батьків дитини та наявність підстав для визначення місця проживання дитини у зв`язку зі спором батьків з цього приводу.

Визначення місця проживання дитини із батьком не впливатиме на їхні взаємини з матір`ю, оскільки не позбавляє її прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст.3, ст.4, ст.5 Конвенції про права дитини 20.11.1989 року, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Згідно із ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені "09" квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено "17" квітня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна