Номер провадження: 22-ц/813/1570/25
Справа № 2-3357/11
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря Соболєва Р.М.,

учасники справи: скаржник - ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження начальник Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Василь Коваленко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Василя Коваленка

на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року постановлену Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Луняченко В.О. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи (органу державної виконавчої служби) Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася із вказаною скаргою, яка мотивована тим, що наявність нескасованого арешту більше 12 років на її майно, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправдним втручанням у право особи на володіння своїм майном. Про вказане вона дізналася у лютому 2024 року. У зв`язку з чим, просила суд визнати неправомірною бездіяльність начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленка В.О. щодо невжиття заходів, спрямованих на зняття арешту з усього належного ОСОБА_1 нерухомого майна та скасування заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08.12.2011 року; зобов`язати начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленка В.О. зняти арешт з усього нерухомого майна (невизначене майно), ОСОБА_1 ; скасувати заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 11945018, зареєстровано: 09.12.2011 о 10:09:49 за № 11945018, реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України), що були накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08.12.2011 року, державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ.

24 травня 2024 року представник Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Скрябіна А.Я. подала відзив на скаргу, в якій заперечувала проти задоволення скарги та стверджувала про відсутність на момент закриття виконавчого провадження у 2012 році та на момент отримання заяви у 2024 році підстав для зняття арешту з майна, яке було накладено під час виконавчого провадження, та ненадання заявником доказів повного погашення заборгованості за виконавчим документом, а також сплати виконавчого збору і витрат виконавчого провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи ( органу державної виконавчої служби) Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленка В.О. щодо невжиття заходів, спрямованих на зняття арешту з усього належного ОСОБА_1 нерухомого майна та скасування заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08 грудня 2011 року.

Зобов`язано начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленка В.О. зняти арешт з усього нерухомого майна (н евизначене майно) ОСОБА_1 та скасувати заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 11945018, зареєстровано: 09.12.2011 о 10:09:49 за № 11945018, реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України), що були накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08 грудня 2011 року державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, начальник Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Василь Коваленко звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу, відмовити у задоволенні скарги та зупинити виконання ухвали, посилаючись на порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що до скарги не було додано жодного доказу, який підтверджує, що по виконавчому провадженню, в якому був накладений арешт на майно боржника, сплачений борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Крім того вказує, що вимога скаржника щодо зобов`язання вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна ОСОБА_1 суперечить п. 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2012.

Також вказує, що скаржником було пропущено строк на оскарження, оскільки Малиновським відділом державної виконавчої служби міста Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було надано відповідь скаржнику ще 07.02.2024, що підтверджується реєстром рекомендованих відправлень № 53 від 14.02.2014, згідно трекінгу відправлень скаржник особисто отримав відповідь 04.03.2024.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання ухвали.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судове засідання сторони не з`явилися.

ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки її представник повістку отримав 28.02.2025 18:41:39 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 126), Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та його представник Скрябіна А.Я. належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи і в установленому законом порядку, повістку отримали 28.02.2025 18:41:39 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками (а.с. 125,125 зв).

Вказане відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження №30283261 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3357 виданого 10.11.2011 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 76374,43 грн.

В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем відділу 08.12.2011 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-6/1561.

Постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС м. Одеси від 27.06.2012 виконавчий лист №2-3357/11 від 10.11.2011 року повернуто стягувачу з підстав, визначених п. 4 ст. 47 ЗУ « Про виконавче провадження».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2014 року у справі 2-3357/11 відмовлено у задоволені заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

На звернення із заявою про зняття арешту листом від 22.04.2024 начальника Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Коваленко В.О. було відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав для зняття арешту та пропозицією для можливості зняття арешту надати докази сплати заборгованості за виконавчим листом, сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала щодо розгляду скарги на бездіяльність органів державної виконавчої служби.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд враховував відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника через порушення прав боржника.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі 20 вересня 2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва виконавчого листа № 2-380/10 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналогічне визначення закріплене у статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), чинного на час розгляду скарги судом.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За змістом ст. 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії

постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Пунктом 2 частини першої статті 30 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) визначено, що державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 47 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частини перша та друга статті 50 Закону № 606-XIV у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа).

Аналогічні приписи містяться у частині першій статті 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першоюстатті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 03 лютого 2023 року у справі № 639/858/21(провадження № 61-11506св22).

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Верховний Суд неодноразового (зокрема у постанові від 15 травня 2024 року у справі № 2-380/10) зауважував, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (у тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа) у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом (пункт 2 частини першої статті 22 Закону № 606-XIV у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа).

Державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом. Для інших виконавчих документів пропущений строк поновленню не підлягає (стаття 24 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа).

Таким чином, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився протягом року після повернення виконавчого листа стягувачу, яким є 27 червня 2012 року, тобто 26 червня 2013 року.

У задоволенні заяви ТОВ «Колекторська компанія «Вердикт», яка діяла на підставі доручення від АТ «Дельта Банк», в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про заміну сторони у виконавчому провадженні ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2014 року відмовлено (а.с. 24).

Доказів того, що стягувач або його правонаступник зверталися із заявами про поновлення цього строку не надано.

Крім того, питання правонаступництва щодо боргу, який за умовами договору про відступлення права вимоги між АТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року відступлено останньому, не вирішено.

Згідно відомостей АСВП відносно ОСОБА_1 відсутнє виконавче провадження про стягнення вищезазначеної заборгованості.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість скарги ОСОБА_1 .

Посилання скаржника, що ОСОБА_1 було пропущено строк на оскарження є помилковим.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

В постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 175/3995/17-ц (провадження № 61-36762св18) викладено правовий висновок, згідно якого триваюче правопорушення розуміється як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження бездіяльності та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану, за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом.

Таким чином, бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Аналіз наведеного законодавства, що регулює спірні правовідносини, свідчить також про помилковість доводів апеляційної скарги про неподання до скарги доказів на підтвердження того, що по виконавчому провадженню, в якому був накладений арешт на майно боржника, сплачений борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Натомість, заявником помилково трактуються вищенаведені норми права, які судом вірно витлумачено та застосовано в даному випадку.

Як помилковим є і посилання заявника на те, що для ОСОБА_1 належним способом захисту було б звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, оскільки вказаний спосіб захисту стосується лише осіб, які не є учасниками виконавчого провадження. Натомість, ОСОБА_1 є боржником за виконавчим листом і власником майна, що ніким не оспорюється.

Не спростовує правильних висновків суду про задоволення скарги і посилання скаржника на неврахування судом п. 18 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» щодо відсутності у суду права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, оскільки обраний боржницею ОСОБА_1 спосіб захисту та відновлення свого порушеного права ґрунтується на наведених вимогах закону.

Будь-яких інших доводів апеляційна скарга не містить.

Апеляційним судом в межах наведених доводів перевірено наведені доводи апеляційної скарги та підтверджено правильний висновок суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Василя Коваленка залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 15 квітня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко