ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3404/25 Справа № 205/897/24 Суддя у 1-й інстанції - Федотова В. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року у складі судді Федотової В.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що починаючи з 2020 року ОСОБА_2 , який є журналістом, членом Національної спілки журналістів України й адміністратором групи «Наш Західний» - у соцмережі Facebook поширює неправдиву інформацію відносно неї, директора ПО «Ліцей сучасної освіти».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , на своїй сторінці у соцмережі Facebook, розмістив допис щодо неї із заголовком «Струс сідниць головного мозку. Одіозна директорка приватного ліцею проголосила себе експертом з питань освіти. Та чомусь у реєстрі Державної служби якості освіти вона не значиться, навчань з проведення акредитаційної експертизи не проходила, тому й відповідного посвідчення немає. Просто кажучи, самозванка, або колись дуже вдарилася головою. У наказі Міністерства освіти і науки України від 1 липня 2021 р. № 749 зазначено, що експерти добираються з числа науково-педагогічних педагогічних працівників закладів вищої та фахової перед вищої освіти за галуззю знань з урахуванням спеціальності, до якої входить освітньо-професійна програма що акредитується. А громадянка Кирпалє в закладах вищої та фахової передвищої освіти не працює і не працювала, наукових ступенів та звань не має, за дипломом - вчителька початкових класів. Ніяких наукових тез, тим паче монографій не писала. Ta яка там експертка, якщо вона пише з кучею помилок про що неодноразово зазначалося. Трюк розрахований на підвищення авторитету директорши серед довірливих учнів, батьків та вчителів ліцею які приносять прибуток її приватному бізнесу. Проте таємне рано чи пізно становиться явним. Достатньо попросити ОСОБА_3 показати посвідчення експерта».

Зазначає, що вказаний пост є приниженням її честі, гідності та ділової репутації, вона є директором приватного ліцею, в якому навчаються 260 учнів, є громадським діячем, керівником БФ «Взаємодія Дніпра».

Окрім того, інформація поширена відповідачем є недостовірною, оскільки містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, своїми діями останній принижує та паплюжить її позитивну соціальну оцінку в очах оточуючих, колег, а також батьків учнів приватного ліцею. Систематичне поширення ОСОБА_2 неправдивої інформації стосовно неї, як директорки учбового закладу, призвело до незадоволення батьків учнів приватного ліцею та розірванню договорів з учбовим закладом, що призвело до зменшення кількості охочих навчатись у даному закладі.

Всі ці протиправні дії відповідача призвели до порушення її нормального способу життя, спричинили моральну шкоду, яку вона оцінює в 200000,00 грн.

На підставі викладеного просила суд зобов`язати ОСОБА_2 видалити запис від 10 листопада 2023 року із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 » із сторінки в соціальній мережі Facebook, яка належить ОСОБА_2 та зобов`язати останнього публічно вибачитись за розміщення неправдивої інформації про неї, шляхом письмового розміщення запису в мережі Інтернет на відповідній сторінці в соціальній мережі Facebook.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати у справі у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки висловлювання, застосовані у спірній публікації є оціночними судженнями, суб`єктивною думкою ОСОБА_2 , яка не містить фактів, висловлених у категоричній формі або висловлювань, що можуть тлумачитися як факти, у відповідності до закону, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, спірна публікація висловлена у формі оціночних суджень, а тому не є недостовірною інформацією, що у розумінні положень ст. 277 ЦК України підлягає спростуванню.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, визнано встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, та відповідно зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи. Скаржник вказує, що вона не є публічною особою або публічною фігурою, тому засада застосування більш широкої межі допустимої критики щодо публічних осіб, встановлена практикою ЄСПЛ під час розгляду скарг на порушення права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є застосовною до даних правовідносин. Суд першої інстанції не надав належну правову оцінку допису відповідача, який містить фактичні твердження, які не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Такі дії призвели до заподіяння їй моральної шкоди, яку суд, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, мав стягнути з відповідача, як компенсацію за спричинену моральну шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на своїй сторінці у соцмережі Facebook, розмістив запис: «Струс сідниць головного мозку. Одіозна директорка приватного ліцею проголосила себе експертом з питань освіти. Та чомусь у реєстрі Державної служби якості освіти вона не значиться, навчань з проведення акредитаційної експертизи не проходила, тому й відповідного посвідчення немає. Просто кажучи, самозванка, або колись дуже вдарилася головою. У наказі Міністерства освіти і науки України від 1 липня 2021 р. № 749 зазначено, що експерти добираються з числа науково-педагогічних педагогічних працівників закладів вищої та фахової перед вищої освіти за галуззю знань з урахуванням спеціальності, до якої входить освітньо-професійна програма що акредитується. А громадянка Кирпалє в закладах вищої та фахової передвищої освіти не працює і не працювала, наукових ступенів та звань не має, за дипломом - вчителька початкових класів. Ніяких наукових тез, тим паче монографій не писала. Ta яка там експертка, якщо вона пише з кучею помилок про що неодноразово зазначалося. Трюк розрахований на підвищення авторитету директорши серед довірливих учнів, батьків та вчителів ліцею які приносять прибуток її приватному бізнесу. Проте таємне рано чи пізно становиться явним. Достатньо попросити ОСОБА_3 показати посвідчення експерта». Даний пост також містить світлини з зображенням ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки з відомостями про власника веб-сайту, яка була надана ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет, публікація від 10 листопада 2023 року була розміщена на інтернет-сторінці в соціальній мережі Facebook, яка належить саме ОСОБА_2 ».

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз`яснено п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2023 року у справі № 523/19505/21 викладено висновок про те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вони фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночним судженням, а не констатації фактів. Судження - це те ж саме, що й думка висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напрямку, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночним судженням, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика оцінка вчинків вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 759/16306/21-ц.

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 758/12586/15 зазначено, що право на недоторканість ділової репутації та честь ї гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена з «явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи не правдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позиції політичних лідерів, інших публічних осіб.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» (Lyashko v. Ukraine) заява № 21040/02 п. 1, 2 від 10 серпня 2006 року) ЄСПЛ зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п. 2 ст. 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст. 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Сіреджук проти України» ((Siredzhuk v. Ukraine) заява №16901/03 від 21 січня 2016 року п. 81) нагадав, що критерії необхідності в демократичному суспільстві вимагає встановлення того, чи відповідало втручання «нагальній суспільній потребі» чи було це втручання пропорційним переслідуваній легітимній меті та, чи були доводи, надані національним органами на його виправдання відповідними та достатніми. Завданням Суду при виконання своєї наглядової функції полягає не в тому, що підмінити собою компетентні національні суди, а в тому, щоб переглянути чи застосовували національні органи влади стандарти, які б відповідали принципам, втіленим у ст. 10 Конвенції, та чи покладались вони у цьому контексті на належну оцінку відповідних фактів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням ст. 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Крім того, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики (висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20 та від 10 січня 2024 року у справі № 761/21058/21).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати.

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч.1,2 ст. 30 Закону України « Про інформацію») .

Вираження особою суб`єктивної думки у формі коментаря на публікацію, відеосюжет тощо не є твердженням про факт, висловленим особисто цією особою, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками, що ґрунтуються на такій інформації. Особисте трактування отриманої з інших джерел інформації в формі коментаря є оціночним судженням, а не твердженням, тому не може бути ані спростоване, ані підтверджене (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 29 березня 2023 року у справі №201/10970/21).

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Так, оціночні судження повинні мати в основі певний (мінімальний) набір фактів, за наявності яких вони не повинні розглядатися як зловживання, зокрема, судження повинні містити: 1) посилання на факти, що вважаються загальновідомими, або 2) підтвердження висловлювання будь-яким джерелом, або ж 3) посилання на незалежне дослідження.

Судом встановлено, що відповідач діяв в межах Закону України «Про інформацію», будучи журналістом, він опублікував пост який не містив прізвища позивача, і за своїм характером даний пост є оціночним судженням. Також, в зазначених дописах не було вказівки на егоїстичність, самозакоханність, некомпетентність позивача. Таким чином, відповідач в своєму пості висловив лише свої погляди, що передбачено ч. 1 ст. 10 Конвенції.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

У зазначеній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Верховний Суд зауважив, що поширення (розміщення) фото у соціальній мережі в Інтернеті без обмеження кола користувачів, які можуть переглядати це фото, є публічним показом фото, яке здійснює ця особа самостійно. Тож використання таких фото є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі було публічним і за згодою особи, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою. У випадку, якщо фото були відкриті лише для певного кола користувачів, то публічного розповсюдження таких фото не було, а отже, їх використання без згоди особи є неправомірним (постанова Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі № 214/11028/21).

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, її фотозображення знаходяться у відкритому доступі, на сторінці в соціальній мережі розміщенні без обмеження кола користувачів, крім того остання постійно приймає участь в різних заходах публічного характеру, тобто всі вказані дії свідчать про публічність особи позивача.

Окрім того, ОСОБА_1 є керівником приватної організації «Ліцей сучасної освіти» та БО «Благодійний фонд «Взаємодія Дніпра» - є публічною фігурою, оскільки є директором закладу освіти та керівником благодійної організації, веде активну громадську діяльність, тобто є публічною особою та її діяльність викликає підвищений інтерес у суспільства, про що свідчать матеріали справи.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року дійсно роз`яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК (435-15) і ст. 10 ЦПК (1618-15) обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст. 277 ЦК України).

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції (зокрема, пункт 46 рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

В даному випадку, стилістика викладеного у статті матеріалу відповідає викладенню оціночних суджень, відтак такі судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості й зазначені оціночні судження стосувалися публічної особи, інтерес до якої у суспільстві є високим.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з яким погоджується колегія суддів про відмову у задоволенні позову, оскільки спірна публікація відповідає вимогам закону та не порушує особисті немайнові права позивача, а також те, що у спірній публікації відсутні вислови в брутальній, принизливій чи непристойній формі, висловлювання, застосовані у спірній публікації, є оціночними судженнями, суб`єктивною думкою ОСОБА_2 , яка не містить фактів, висловлених у категоричній формі або висловлювань, що можуть тлумачитися як факти, у відповідності до закону не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості й публікація висловлена у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до положень ст. 277 ЦК України підлягає спростуванню, а тому заявлені вимоги є недоведені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що поширена інформація містить конкретні ствердження, які задають шкоди її честі, гідності та діловій репутації, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спірна інформація відповідача є лише оціночним судженням, яка не підлягає спростуванню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції по суті спору, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошена 09 квітня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна