УХВАЛА

17 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 175/2234/22

провадження № 61-4099ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконними та скасувати рішення Любимівської сільської ради від 31 липня 2020 року № 1022-32/VII «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення третій особі - ОСОБА_2 земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби» та від 15 липня 2021 року № 535-10/VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби»; визнати дискримінаційними дії відповідача щодо фактичної відмови у розгляді клопотання позивача та фактичної відмови у наданні ОСОБА_1 у власність земельної ділянки розміром 2 га із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, та надання цієї ділянки іншій особі.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 05 березня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 29 травня 2024 року цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року зняв з апеляційного розгляду та направив справу до суду першої інстанції для усунення недоліків, а саме для розгляду позовної вимоги позивача.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 12 липня 2024 року провадження у справі в частині позовної вимоги про визнання дискримінаційними дій відповідача щодо фактичної відмови у розгляді клопотання ОСОБА_1 та фактичної відмови у наданні йому у власність земельної ділянки розміром 2 га із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, та надання цієї ділянки іншій особі -закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 20 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2024 року залишив без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2024 року - без змін.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 20 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року залишив без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року - без змін.

26 березня 2025 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

Разом із цим, ОСОБА_1 у касаційній скарзі заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року ним були отримані 16 грудня 2024 року, проте з 13 січня до 23 січня 2025 року, з 24 січня до 28 січня 2025 року та з 28 січня 2025 року до 04 лютого 2025 року у зв`язку із хворобою він перебував на амбулаторному лікуванні. З 07 лютого до 25 березня 2025 року у зв`язку із тяжким станом здоров`я його матері ОСОБА_3 , він перебував у селі Панасівка Сумської області з метою догляду за нею. Також, ОСОБА_1 зазначив, що його адвокат Кузь О. з жовтня 2024 року не контактував з ним, договір на представництво інтересів і складання процесуальних документів було фактично порушено адвокатом, тобто, в односторонньому порядку розірвано з боку адвоката Кузь О., а тому він не мав змоги складати процесуальні документи, тобто касаційну скаргу. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 вважає, що строк на касаційне оскарження судових рішень пропущено ним з поважних причин, а тому просить його поновити.

На підтвердження наведеного заявником надано:

- копію консультаційного висновку КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І. І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради», з якого видно, що лікар-кардіолог призначив ОСОБА_1 лікування з 13 січня 2025 року до 23 січня 2025 року;

- копії виписок КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 28 січня 2025 року та 04 лютого 2025 року, які видані сімейним лікарем ОСОБА_4 , та в яких зазначено, що ОСОБА_1 з 24 січня 2025 року до 28 січня 2025 року та з 28 січня 2025 року до 04 лютого 2025 року знаходився на амбулаторному лікуванні за місцем проживання;

- копію виписки КНП «Роменська центральна районна лікарня» Роменської міської ради від 07 березня 2025 року № 1782 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, з якої видно, що ОСОБА_3 з 26 лютого 2025 року до 07 березня 2025 року знаходилася на стаціонарному лікуванні;

- копію довідки старости Панасівського старостинського округу Липоводолинської селищної ради від 07 березня 2025 року № 12/01, в якій зазначено, що ОСОБА_1 доглядав за хворою матір`ю ОСОБА_3 в період з 07 лютого 2025 року до 25 березня 2025 року, яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Наведені заявником причини пропуску процесуального строку на касаційне оскарження не можуть бути визнані судом поважними з огляду на таке.

Як видно з оскаржуваних постанов Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року з апеляційними скаргами на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року та ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2024 року звертався ОСОБА_1 .

Повний текст постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року, за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції від 05 березня 2024 року, складено 20 листопада 2024 року, тобто останнім днем звернення з касаційною скаргою є 20 грудня 2024 року.

В постанові Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року, за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції від 12 липня 2024 року, дата складання її повного тексту відсутня, отже останнім днем звернення з касаційною скаргою є 20 грудня 2024 року.

За приписами статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

В Єдиному державному реєстру судових рішень постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року зареєстровані до 22 листопада 2024 року, а забезпечено надання загального доступу 25 листопада 2024 року.

Відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, - за наявності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 (провадження № 14-48цс22) зазначено, що особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, суд надсилає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований в електронному кабінеті у підсистемі «Електронний суд» 05 квітня 2024 року, що підтверджується сформованою засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» відповіддю № 9121403.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23) зроблено висновок, що надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення судом першої інстанції рішення). У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим.

ОСОБА_1 не надано жодного доказу щодо недотримання апеляційним судом вимог статті 272 ЦПК України, а із доданих до касаційної скарги матеріалів неможливо встановити, чи був порушений апеляційним судом порядок надсилання та вручення судових рішень.

Доказів отримання ОСОБА_1 копій оскаржуваних постанов Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року вперше саме 16 грудня 2024 року також не надано.

Також, наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку на касаційне оскарження з причин перебування його в період з 13 січня до 23 січня 2025 року, з 24 січня до 28 січня 2025 року та з 28 січня 2025 року до 04 лютого 2025 року на амбулаторному лікуванні, судом не можуть бути визнані поважними, оскільки рекомендації лікарів у наданих ним консультаційному висновку та виписках не містять обмежень у пересуванні хворого.

Верховний Суд зауважує, що амбулаторне лікування це допомога, яку пацієнт отримує без госпіталізації до лікарні. Таке лікування не обов`язково супроводжується абсолютною ізоляцією пацієнта, а відповідних доказів цього заявником не надано.

Отже, початок амбулаторного лікування ОСОБА_1 з 13 січня до 04 лютого 2025 року не свідчить про неможливість подати касаційну скаргу у межах строку на касаційне оскарження.

Доводи заявника про те, що він в період з 07 лютого до 25 березня 2025 року перебував у с. Панасівка Сумської області та доглядав за хворою матір`ю, суд не бере до уваги, оскільки довідка старости Панасівського старостинського округу Липоводолинської селищної ради видана 07 березня 2025 року.

Доводи ОСОБА_1 про те, що його адвокат Кузь О. з жовтня 2024 року не контактував з ним та фактично договір на представництво інтересів і складання процесуальних документів в односторонньому порядку було розірвано з боку адвоката, а тому він не мав змоги скласти касаційну скаргу, суд відхиляє, оскільки заявником не вказано, як саме це вплинуло на перебіг строків на касаційне оскарження, та (якщо допустити наявність факту розірвання договору з таким адвокатом) до касаційної скарги не додано доказів припинення повноважень адвоката Кузь О. діяти від імені ОСОБА_1 .

Крім того, як видно з доданих до касаційної скарги матеріалів, ОСОБА_1 30 грудня 2024 року звертався до суду апеляційної інстанції із заявами про роз`яснення постанов Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року, отже йому достеменно було відомо про ухвалення оскаржуваних постанов апеляційним судом.

Ураховуючи викладене, наведені заявником причини пропуску процесуального строку на касаційне оскарження судових рішень не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, оскільки зазначені обставини не є об`єктивно непереборними та такими, що не залежали від волевиявлення заявника чи пов`язаними із перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Інших підстав поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження заявником не наведено.

Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року в справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, пункт 35, від 16 лютого 2017 року в справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).

Заявник із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи. У разі відсутності обставин непереборної сили, ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу судового провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.

Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, пропущеного на значний термін, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Згідно із частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

У зв`язку з тим, що підстави пропуску строку на касаційне оскарження є неповажними, а безпідставне поновлення такого строку є порушенням вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, касаційну скаргу необхідно залишити без руху, а особі, яка її подала, - надати строк для звернення до суду із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій навести інші обґрунтовані підстави для поновлення цього строку, та надати відповідні докази на їх підтвердження, а саме:

- докази направлення ОСОБА_1 апеляційним судом засобами поштового зв`язку чи через систему «Електронний суд» копій оскаржуваних постанов апеляційного суду від 20 листопада 2024 року (довідка суду першої або апеляційної інстанції про те, яким чином та коли направлені і вручені йому копії оскаржуваних постанов Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року);

- докази отримання ОСОБА_1 копій оскаржуваних постанов апеляційного суду від 20 листопада 2024 року вперше отримав саме 16 грудня 2024 року.

Крім того, в порушення вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі не зазначено конкретну обов`язкову підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду, у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину третю статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

Верховний Суд роз`яснює заявнику, що коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки за приписами частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження зазначаються в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що зазначення заявником підстав касаційного оскарження є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яка необхідна для подальшого вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для розгляду касаційної скарги.

Виконання наведених вимог необхідне для коректного зазначення підстав касаційного оскарження в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі.

Ураховуючи наведене, а також з метою недопущення подвійного тлумачення змісту касаційної скарги, заявнику необхідно надіслати на адресу суду нову редакцію касаційної скарги, яка має відповідати вимогам статті 392 ЦПК України, та в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити конкретну обов`язкову підставу (підстави) касаційного оскарження судових рішень у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування, надати копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Разом із цим, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги не підлягає процесуальному вирішенню, оскільки відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» він як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору за подання касаційної скарги, що підтверджується копією посвідчення від 14 квітня 22023 року серії НОМЕР_1 .

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Отже, касаційну скаргу слід залишити без руху з наданням заявнику можливості усунути вищевказані недоліки.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Визнати підстави для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року, ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2024 року та постанов Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року за клопотаннями ОСОБА_1 неповажними.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев