Дата документу 18.04.2025
Справа № 334/834/25
Провадження № 2/334/1240/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

представника позивача Єренка Д.В.,

представника позивача Пакуло В.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Карго Експедиція» до ОСОБА_1 про стягнення суми,

установив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, у який просить суд стягнути з відповідача, як з працівника матеріальну шкоди заподіяну позивачу у порядку, визначеному Кодексом законів про працю та нормами цивільного законодавства щодо стягнення шкоди, завданої працівником, у розмірі 246 520,27 грн. та судовий збір.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що відповідач працював у позивача на посаді водія. Між сторонами у справі укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 22.08.2024 року, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов`язання із збереження майна підприємства.

Відповідно до наказу ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» №57 від 22.08.2024 року автомобіль Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 було закріплено за водієм ОСОБА_1 для його експлуатації та індивідуальної повної матеріальної відповідальності.

Відповідно до ТТН від 07.09.2024 року водій ОСОБА_1 (посвідчення водія НОМЕР_2 ) здійснював перевезення вантажу на автомобілі Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 .

17.09.2024 року о 13:15 год. на автодорозі МОЗ Київ-Харків-Довжанський, 333 км ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки Renault Premium, д. н. з. НОМЕР_1 не урахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості та здійснив наїзд на металевий відбійник. Внаслідок чого, транспортний засіб та металевий відбійник отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_3 порушив п.12.1 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

У подальшому, постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2024 року по справі № 545/3965/24, відповідача по справі ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. Вказана постанова скасована не була та набрала законної сили 14.10.2024 року.

Через дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася з вини ОСОБА_1 автомобіль Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 , неможливо було експлуатувати, тому ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» змушено було скористатися послугами евакуатора з місця ДТП до м. Полтави, що підтверджується Актом здачі-прийняття робіт № ОУ-0000075 та платіжною інструкцією № 5255 від 07.09.2024 року. Відповідно до яких ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» понесло витрати у сумі 26 750 грн.

Після вказаного ДТП, власник ОСОБА_4 звернувся до судового експерта Филь Олега Павловича, яким було виконано експертне транспортно-товарознавче дослідження та надано висновок № 4253 від 25 жовтня 2024 року. Згідно цього висновку матеріальний збиток власнику КТЗ на дату оцінки дорівнює 351 126, 65 гривень.

На момент вчинення ДТП автомобіль Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 перебував в користуванні ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» згідно договору найму (оренди) від 23.01.2024 року укладеного з ОСОБА_4 відповідно до якого Наймач ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» зобов`язано самостійно нести відповідальність за шкоду, заподіяну діяльністю транспортним засобам в період оренди.

У зв`язку з чим власник ТЗ ОСОБА_4 після проведення експертного транспортно-товарознавче дослідження звернувся з претензією від 28 жовтня 2024 року до ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ», в якій просив дотримуватися вимог пункту 7.1 договору найму (оренди) від 23.01.2024 року та провести ремонт автомобіля Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 або відшкодувати матеріальний збиток власнику КТЗ у сумі 351 126, 65 гривень.

На виконання вимог договору найму (оренди) від 23.01.2024 року та претензії власника, ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» звернулося до ТОВ «КАР СЕРВІС КОМПАНІ», яке здійснило ремонт автомобіля Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 . що підтверджується нарядом-замовлення №1. видатковою накладною до наряду-замовлення №1. рахунком №1 від 10.01.2025 року, платіжною інструкцією №5911 від 16.01.2025 року, а також актом надання послуг №1 від 14.01.2025 року. Як наслідок ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» понесло витрати на ремонт автомобіля після ДТП у сумі 219 770,27 грн.

За вказаних обставин. ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» завдані матеріальні збитки спричинені ДТП. винуватцем якої є ОСОБА_1 на загальну суму 246 520,27 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач, посилаючись на положення ст. 1191 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) просить суд стягнути в порядку регресу суму відшкодованої шкоди, яка складається зі витрат на ремонт та евакуацію транспортного засобу.

Також позивач окремо вказує га те, що Указ президії Верховної Ради СРСР «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації» з 07.05.2022 року не застосовується на території України згідно із 1 Законом №2215-ІХ ( 2215-20 ) від 21.04.2022 року. Тож, станом на дату укладення договору про повну матеріальну відповідальність Роботодавець зобов`язаний був дотримуватися лише визначених норм Кодексу Законів про працю України.

Відповідач позовні вимоги не визнав. Вказав на те, що статтею 132 КЗпП визначено обмеження обсягу відповідальності працівника, який визначений на рівні середньої заробітної плати. Відповідач не погоджується із доводами позивача про те, що приписами Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» скасована дія постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, а відтак в силу постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545, такий Перелік є діючим і посади водія ним не передбачено.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою суду від 06.02.2025 року відкрито загальне провадження у справі.

Ухвалою суду від 04.04.2025 року закрито підготовче засідання у справі, розгляд справи по суті призначено на 14.04.2025 року, у якому оголошено перерву для складення повного тексту судового рішення (перехід до стадії таємниці ухвалення рішення).

18.04.2025 року складено та підписано повний текст рішення.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

21 серпня 2024 року згідно наказу №26к від 21.08.2024 року ОСОБА_1 було прийнято водієм автотранспортних засобів.

22 серпня 2024 року між відповідачем та позивачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до наказу ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» №57 від 22.08.2024 року автомобіль Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 закріплений за водієм ОСОБА_1 для його експлуатації та індивідуальної повної матеріальної відповідальності.

17 вересня 2024 року о 13:15 год. на автодорозі МОЗ Київ-Харків-Довжанський, 333 км ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки Renault Premium, д. н. з. НОМЕР_1 не урахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості та здійснив наїзд на металевий відбійник. Внаслідок чого, транспортний засіб та металевий відбійник отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_3 порушив п.12.1 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2024 року по справі № 545/3965/24, відповідача по справі ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до акту здачі-прийняття робіт № ОУ-0000075 та платіжної інструкції № 5255 від 07.09.2024 року ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» понесло витрати на послуги автомобільного евакуатора у сумі 26 750 грн.

На момент вчинення ДТП автомобіль Renault Premium, державний номерний знак НОМЕР_1 перебував в користуванні ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» згідно договору найму (оренди) від 23.01.2024 року укладеного з ОСОБА_4 ..

ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» понесло витрати на ремонт автомобіля після ДТП у сумі 219 770,27 грн., що підтверджується нарядом-замовлення №1, видатковою накладною до наряду-замовлення №1, рахунком №1 від 10.01.2025 року, платіжною інструкцією №5911 від 16.01.2025 року, а також актом надання послуг №1 від 14.01.2025 року

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Приписами статті 134 КЗпП України визначено випадки у яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Звертаючись до суду із позовом, позивач свої вимоги, у тому числі, обґрунтовував наявністю укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Оцінюючи вказаний договір, суд дійшов до висновку про його нікчемність, оскільки він суперечить вимогам законодавства з огляду на таке.

Приписами статті 135-1 КЗпП визначено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та 1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;.

Постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України.

07 травня 2022 року набрав чинності Закон України «Про дерадянізацію законодавства України», і відповідно постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 втратила чинність.

Проте, суд, оцінюючи фактичні правовідносини, які склались між сторонами дійшов до таких висновків.

Принцип свободи договору, на який посилається позивач, не може бути застосований до трудових відносин, адже у цих відносинах на відміну від цивільних відсутня одна з головних ознак, а саме рівність учасників. Відносини, що виникають між роботодавцем та працівником не можуть оцінюватись, як рівні, оскільки роботодавець в силу особливостей самих трудових відносин та приписів законодавства завжди виступає як управнена сторона.

Норми чинного КЗпП України у якості однієї з гарантій прав найманого працівника чітко визначають межі його відповідальності. Так, припис статті 135 КЗпП України містять відповідне обмеження, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Тобто, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладений лише у відповідності до вимог статті 135-1 цього Кодексу, а не на розсуд учасників, як стверджує позивач.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У своїй практиці ЄСПЛ сформував таке поняття, як «якість закону». Поняття «якість закону», зокрема, охоплює таких два складових елементи:

передбачуваність актів права (чи наслідки приписів права є передбачуваними? чи укладено акти права в зрозумілий спосіб? чи вказує нове законодавство чітко на те, що попередньо ухвалене (і яке саме) законодавство скасовано або змінено? чи зміни інкорпоровано до зведеної версії приписів актів права, припустимої для суспільства?);

сталість і послідовність приписів права (чи є приписи актів права сталими та послідовними? чи є приписи актів права сталими настільки, що вони зазнають змін лише за належного попередження про це? чи є їх застосування послідовним?).

У рішеннях ЄСПЛ та Верховного Суду сформувалась стала практика щодо визначення відповідних критеріїв.

Так, ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50?56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Так само уніфіковано ЄСПЛ інтерпретував «якість законодавства» і в іншому своєму рішенні, а саме, у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, п. 51; державні органи неправомірно зобов`язали заявника сплатити податок) «… якість законодавства … доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні»; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону».

Судом встановлено, що визначений п. 1 ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України перелік посад на даний час не затверджений Кабінетом Міністрів України. Однак, така «прогалина» у чинному законодавстві не означає неможливості судового захисту.

У згаданому раніше пункті 1 частини першої статті 135-1 КЗпП України законодавець, виокремлюючи посади та перелік працівників із якими можливо укладати договори про повну матеріальну відповідальність, використав термін «цінності», а не загальний термін «майно підприємства», який використовується в інших статтях Кодексу законів про працю України. А у пункті 1 частини першої статті 134 КЗпП України визначено, що працівники несуть відповідальність за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Вказане є логічним, адже сама стаття 135-1 КЗпП України містить два випадки за яких можливе укладення договорів про повну матеріальну відповідальність 1) робота із саме із цінностями, 2) працівник працює дистанційно або «на дому», використовуючи майно роботодавця.

У Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, перелічені категорії робіт та посади, які передбачають роботу безпосереднього із грошима (контролери-касири, завідувачі ощадних кас тощо) або певними матеріальними цінностями, які не є знаряддями праці, а передані такому працівникові в межах виконання ним трудових обов`язків (експедитори з перевезення вантажів; інкасатори, директори магазинів, фармацевти тощо).

У даному випадку автомобіль був переданий відповідачу для виконання робіт на ньому, а не для його передачі третій особі (наприклад, покупцю), а тому не виступав «цінністю» у розміні трудового законодавства.

При цьому суд зауважує про те, що законодавством у якості однієї з гарантій трудових прав найманих працівників визначено обмеження їхньої відповідальності за спричинену роботодавцю шкоди (глава ІХ КЗпП України), а тому укладення договорів про повну матеріальну відповідальність на вільний розсуд самого роботодавця і будь-яким працівником суперечитиме таким законодавчим гарантіям.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 дійшла висновку про те, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Отже, застосування положень договору від 22.08.2024 року є неможливим, оскільки він є нікчемним, як такий, що суперечить закону.

Вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності працівника, визначені статтею 134 КЗпП, і у даній конкретній справі судом не встановлено наявності будь-якого з таких випадків.

Щодо тверджень позивача про звернення до відповідача в порядку регресу, то суд зазначає про таке.

Частиною першою статті 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, відшкодування позивачем шкоди завданої майну власника транспортного засобу є правомірним, проте порядок і розмір зворотньої вимоги позивача до працівника обмежена вимогами трудового законодавства, що є однією з гарантій прав працівника при здійснені ним трудових обов`язків.

Слід зазначити, що позивач використовував транспортний засіб у підприємницькій діяльності, що вочевидь збільшувало ризики, пов`язані із таким використанням (тривалість та час експлуатації транспортного засобу) і його ризики, пов`язанні із ймовірним спричиненням шкоди орендованого майна могли бути компенсовані за рахунок страхових інструментів, а не за рахунок покладення такої відповідальності на найманого працівника.

Судом встановлено, що дії або бездіяльність відповідача не містять у собі жодного з випадків, перерахованих у названій вище статті. За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволені позову товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Карго Експедиція» (, юридична адреса: м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, буд. 3-г) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення суми.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 18.04.2025 року.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін