УХВАЛА

16 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 521/6178/24

провадження № 61-4276ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 06 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті

особи - Старокозацька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 його частку та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такі об`єкти нерухомого майна: квартиру

АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення 1030 загальною площею 4,1 кв. м в буд.

АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення 12/5, загальною площею 7,4 кв. м в буд.

АДРЕСА_3 та визнати право власності

на 1/2 частину зазначеного майна.

У липні 2024 року відповідачем за первісним позовом було подано зустрічний позов, у якому ОСОБА_1 просив визнати право власності на 1/4 частину квартири, загальною площею 54.4 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Малиновський районний суд м. Одеси ухвалою суду від 20 вересня 2024 року зустрічний позов прийняв до розгляду в одне провадження з основним.

ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, у якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно:

- квартиру

АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100;

- нежитлове приміщення 1030, загальною площею 4,1 кв. м, в буд.

АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100;

- нежитлове приміщення 12/5, загальною площею 7,4 кв. м в буд.

АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100.

Заяву мотивувала тим, що отримавши позовну заяву, усвідомлюючи її обґрунтованість існує велика вірогідність, що відповідач у разі задоволення позову може здійснити удаване чи реальне відчуження зазначеного нерухомого майна, внаслідок чого виконавець не буде мати можливість звернути стягнення на нього.

Малиновський районний суд у м. Одеси ухвалою від 20 вересня 2024 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява про забезпечення позову містить лише формальні посилання на необхідність вжиття заходів забезпечення позову без зазначення конкретних доводів на підтвердження обставин щодо намірів відповідача здійснити відчуження майна та щодо наявності підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Суд першої інстанції також зазначив, що у заяві про забезпечення позову не наведено реальної загрози та доводів щодо невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду, доводи заявника в обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються лише на її припущеннях.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд постановою від 06 березня 2025 року скасував ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2024 року.

Заяву ОСОБА_2 задовольнив.

Наклав арешт на квартиру

АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), нежитлове приміщення 1030 в буд.

АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), нежитлове приміщення 12/5 в буд. АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100).

Задовольняючи заяву, апеляційний суд виходив із співмірності виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_2 щодо накладення арешту на вказане нерухоме майно, оскільки у разі не застосування заходу забезпечення позову

у виді арешту нерухомого майна, відповідач може його відчужити, що у свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

03 квітня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Цимбал С. Ю., через підсистему «Електронний суд» надіслав

до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 06 березня 2025 року у зазначеній справі, у якій просить скасувати оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до Одеського апеляційного суду.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається

ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав

і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій

їх реалізації.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися

на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією

з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися

на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність

і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи,

а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності

і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема,

з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як

на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня

2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби

стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів

у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому,

що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення

в правах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення

до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи,

які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року

у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала

на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Старокозацька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар О. Ю., про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 його частку.

Предметом позову є такі об`єкти нерухомого майна:

- квартира АДРЕСА_7 ,

- нежитлове приміщення 1030, загальною площею 4,1 кв. м в буд. АДРЕСА_6 ,

- нежитлове приміщення 12/5, загальною площею 7,4 кв. м в буд.

АДРЕСА_3 .

В ході розгляду справи, позивач ОСОБА_2 подала до суду заяву, у якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту

на вказане нерухоме майно, яке і є предметом позову у даній справі, посилаючись на те, що існує велика вірогідність того, що відповідач у разі задоволення позову може здійснити удаване чи реальне відчуження зазначеного нерухомого майна, внаслідок чого виконавець не буде мати можливість звернути стягнення на нього.

Апеляційний суд встановив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник майновий спір, предметом якого є визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 його частку. Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник послалася на те,

що після розірвання шлюбу, відповідач, знаючи, що позивач має право

на 1/2 частину почав оформлювати все майно виключно на себе,

в підтвердження чого останньою було надано до суду інформаційну довідку

№ 373543737 від 09 квітня 2024 року.

Суд також встановив, що відповідач ОСОБА_4 є власником спірної квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення 1030, загальною площею 4,1 кв. м в буд.

АДРЕСА_2 , при цьому позивач звернулася до суду за захистом своїх майнових прав шляхом визнання її права спільної сумісної власності на спірне майно і за відсутності встановленої заборони ОСОБА_4 , як власник майна, не позбавлений можливості відчужити спірне майно або здійснити інші реєстраційні дії щодо нього без відома інших осіб у будь-який час, що, ураховуючи предмет спору, може призвести до утруднення ефективного захисту прав позивача.

Встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви та наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно. Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості ефективного захисту прав позивача, а тому накладення арешту на таке майно є можливістю запобігання вчиненню дій щодо спірного майна. Тому постанова апеляційного суду є обґрунтованою.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції було розглянуто справу за відсутності ОСОБА_1 , якого не було повідомлено про час судового засідання, в якому розглядалася справа, чим порушено норми процесуального права, Верховний Суд не приймає до уваги, оскільки вимогами частини першої статті 153 ЦПК України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

При цьому необхідно зазначити, що оцінка законності та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 повинна бути надана судами під час вирішення спору по суті. Застосовані у розглядуваній справі заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і не перешкоджають користуванню ОСОБА_1 майном, а за наявності, передбачених законом підстав (стаття 159 ЦПК України), відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Крім того, відповідно до статті 158 ЦПК України заявник може звернутися

до суду з мотивованим клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 06 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Старокозацька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександр Юрійович, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 його частку

та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров