Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2025 року справа № 542/2332/24

провадження № 2/542/144/25

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Кашуби М.І.,

за участю секретаря судового засідання Журавель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Нові Санжари цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

До Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_1 звернувся представник ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 943157901 у розмірі 30139,44 грн.

У позовній заяві позивач зазначив, що 28.07.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено кредитний договір № 943157901. На виконання умов вказаного договору позикодавцем було перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 6200,00 грн.

Вказав, що:

- 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01;

- 30.10.2023 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» було укладено договір факторингу № 30/1023-01;

- 07.11.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» було укладено договір факторингу № 0711/24/Е.

Відповідно до умов вказаних договорів факторингу, Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цими договорами факторингу. Договорами факторингу визначено, що Фінансування та Ціна Продажу це сума грошових коштів, що сплачується Фактором Клієнту за відступлення права вимоги на умовах цих договорів. Таким чином ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» набуло право вимоги до позичальників, в тому числі по договору № 943157901 від 28.07.2022, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Зазначив, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 30139,44 грн.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.01.2025 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13.03.2025 витребувано від ТОВ «Ейс» документи на підтвердження оплати ціни продажу та фінансування за договорами факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, № 30/1023-01 від 30.10.2023 та № 0711/24/Е від 07.11.2024.

В судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі.

Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час судового розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи чи відзиву на позов не надав.

Суд, відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися.

Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Щодо укладення кредитного договору.

Встановлено, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 28.07.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 943157901 на суму 6200,00 грн.

Зазначив, що вказаний договір є електронним документом, створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореними електронними засобами у візуальну форму (п. 14.12 кредитного договору). Крім цього, сторони дійшли згоди про те, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем з приводу укладення цього договору в якості підпису сторін використовується електронний підпис з одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та ЗУ «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис (п. 14.2 кредитного договору). Сума надання кредиту: 6200,00 грн, орієнтовна дата повернення 12.08.2022, дисконтний період 15 днів, проценти за весь строк дисконтного періоду становлять 766,50 % річних, що на день укладення договору становить 2,10 % в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожен день користування ним (базова процентна ставка); процентна ставка після закінчення дисконтного періоду становить 1087,70% річних, що на день укладення договору становить 2,98 % в день від суми залишку кредиту. Відповідно до п. 5.1.1 вказаного договору кредитні кошти, зокрема, надаються шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника відкритий банком позичальником, за умови що для ініціювання переказу використані реквізити платіжної картки НОМЕР_1, що відбувається до трьох банківських днів з моменту укладення договору чи ініціювання отримання чергового траншу за договором.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення укладенні кредитного договору позивачем надано договір кредитної лінії № 943157901, заявку на отримання грошових коштів у кредит від 28.07.2022 (а.с. 27), довідку щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с. 28), порядок дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОАВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с. 29-37).

На обґрунтування отримання відповідачкою кредитних коштів на номер картки, вказаний у договорі кредитної лінії № 943157901 та заявці на отримання грошових коштів у кредит надано платіжне доручення № 87dd1065-d215-4959-b892-2ff72325af3c від 28.07.2022 щодо підтвердження переказу грошових коштів, згідно з яким 28.07.2022 було здійснено платіж у розмірі 6200,00 грн на карту НОМЕР_1 згідно з договором № 943157901 (а.с. 38).

Відповідно до довідки № 10/2024 АТ КБ «Приват Банк», 28.07.2022 о 04:02 год було здійснено переказ коштів у розмірі 6200,00 грн на номер картки НОМЕР_1 (а.с. 39-40).

Надаючи оцінку зазначеним доказам у справі, суд враховує, що електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З урахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На цю обставину звернула увагу Велика палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), ч. 2 ст. 530 ЦК України визначено, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки установлені договором або законом.

Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_1 дійсно уклав кредитний договір та на підставі нього отримав кредитні кошти від позичальника.

Щодо договорів факторингу.

Встановлено, що в обґрунтування позовних вимог та, в свою чергу, наявності у позивача права грошової вимоги до відповідача, позивач посилався на договори факторингу: № 28/1118-01, укладений 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс»; № 30/1023-01, укладений 30.10.2023 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс»; № 0711/24/Е, укладений 07.11.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс».

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

В свою чергу, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме кредитне зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до положень ст. 1077- 1079 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Звертаючись до суду з позовом позивач указує на те, що він отримав право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 , уклавши договір факторингу № 0711/24/Е від 07.11.2024 з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», яке, в свою чергу, отримало право такої вимоги згідно з договором факторингу № 30/1023-01 від 30.10.2023 з ТОВ «Таліон Плюс, яке в свою чергу набуло право вимоги на підставі договору факторингу, укладеного 28.11.2018 з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

28 липня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 943157901 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а.с. 12-зворот - 20).

Договір факторингу № 28/1118-01, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», датований 28 листопада 2018 року, тобто він укладений за три роки до підписання кредитного договору № 943157901 від 28.07.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 (а.с.41 - 44).

28.11.2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» була укладена додаткова угода № 19, відповідно до якої «строк дії цього договору починає перебіг у момент, визначений п. 8.1 цього договору та закінчується 31.12.2020, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань на цим договором» (а.с. 47).

28 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» була укладена Додаткова угода № 19 до Договору факторингу, тобто вона укладена за 3 роки до дати підписання кредитного договору.

31.12.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» була укладена додаткова угода № 26 відповідно до якої Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 викладено в новій редакції (а.с. 48 - 51).

Додаткова угода між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» № 26 до Договору факторингу, укладена 31 грудня 2020 року, тобто за 2 роки до дати укладення кредитного договору.

31.12.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» була укладена додаткова угода № 27, відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2022 року (а.с. 53).

Додаткова угода між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» № 27 до Договору факторингу, укладена 31 грудня 2021 року, тобто за 1 рік до дати укладення кредитного договору.

31.12.2022 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» була укладена додаткова угода № 31, відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2023 року (а.с. 54).

31.12.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» була укладена додаткова угода № 32 відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2024 року. Також розділ 3 Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 викладено в новій редакції (а.с. 55).Надаючи оцінку доказам у справі суд враховує, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц.

Оскільки відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, та договір факторингу (відступлення права вимоги) є похідним від кредитного договору, тому він не може бути укладений раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги.

Із встановленого змісту цих Додаткових угод до Договору факторингу № 28/1118-01, вбачається, що її сторонами фактично здійснено передачу одній від одної невизначених вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, що існувала б у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо відповідача ОСОБА_1 на момент укладення Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 та Додаткових угод в цих договорах не вказано.

За таких обставин суд дійшов висновку, що до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» не перейшло право вимоги за кредитним договором № 943157901 від 28.07.2022, отже ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» не набув прав нового кредитора за вказаним договором, що, в свою чергу, спростовує дійсність наступного переходу права вимоги від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», а від останнього до позивача ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС».

Наведене свідчить про те, що до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» не перейшло право вимоги за кредитним договором № 943157901 від 28.07.2022, отже позивач не набув прав нового кредитора за вказаним кредитним договором, а тому його права не порушені, і як наслідок не підлягають судовому захисту.

Поряд з цим, суд враховує, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закон умає право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону про фінансові послуги.Разом з тим у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно доглави 73 Цивільного кодексу Україн иправова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу (пункт 47 постанови).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) навела такі ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначеніЗаконом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги (пункт 48 постанови).

Разом з цим, у своїй постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги тадержавне регулюванняринків фінансовихпослуг»,фінансові послуги - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг є фінансовою послугою.

Аналіз положень статей 1077-1078 ЦК України, а також зазначених висновків Верховного Суду свідчить про те, що підставою заміни учасника кредитних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо.

Таким чином, ціна договору та плата за договором факторингу є його істотними умовами, а виконання умов щодо оплати за договором факторингу та подання відповідних доказів має значення для підтвердження правонаступництва у кредитних правовідносинах та для реалізації прав нового кредитора, який замінив первісного кредитора у зобов`язанні, зокрема, звернення з позовом до суду про стягнення з боржника кредитної заборгованості.

Дослідивши надані докази суд встановив, що відповідно до п. 2.1 договору факторингу № 28/1118-01, укладеного 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором факторингу.

Відповідно до п. 2.3 розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим договором за кожен реєстр прав вимоги становить 100,00 грн, що сплачується клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного реєстру прав вимог на банківський рахунок фактора, зазначений у відповідному пункті цього договору.

Згідно з п. 3.1.1 та 3.1.2 договору факторингу № 28/1118-01, фінансування - належна до сплати Клієнту сума грошових коштів, яка встановлюється в кожному Реєстрі прав вимог окремо. Розмір фінансування сторони погоджують шляхом укладання додаткової угоди. Фінансування - належна до сплати Клієнту суму грошових коштів, яка вказана у відповідному Реєстрі прав вимог, сплачується Фактором одним платежем протягом 5 банківських днів з моменту підписання сторонами такого Реєстру прав вимог, якщо інші умови Сторони не погодили шляхом укладення додаткових угод.

Дослідивши наданий позивачем Реєстр прав вимог до договору факторингу № 28/1118-01, суд встановив, що він не містить зазначення суми фінансування, яка підлягає до сплати Фактором на рахунок Клієнта, всупереч умовам договору факторингу. Крім того, до суду не надано додаткової угоди, яка б визначала суму фінансування за вказаним Реєстром прав вимог.

Таким чином, надані документи не містять зазначення суми фінансування, в той час як така умова договорів є істотною та її встановлення в ході судового розгляду є обов`язковим з метою встановлення обставин щодо дійсного існування правовідносин, обумовлених договором факторингу.

Крім того, до позовної заяви позивачем не було надано будь- яких доказів на підтвердження оплати ціни продажу та фінансування за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13.03.2025 витребувано від ТОВ «Ейс» документи на підтвердження оплати ціни продажу та фінансування за договорами факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, № 30/1023-01 від 30.10.2023 та № 0711/24/Е від 07.11.2024.

21.03.2025 до суду від представника позивача надійшла заява на виконання вказаної ухвали суду, у якій вказано про те, що позивач не має змоги надати докази оплати за договором факторингу № 28/1118-01, укладеним 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», оскільки відповідні документи не були передані.

Поряд з цим, суд враховує, що відповідно до п. 5.1.1 договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 згідно з письмовим запитом Фактора, Клієнт зобов`язаний надати копії, належним чином посвідчених Кредитних договорів та всіх додатків до нього, що підтверджують право вимоги, що були передані Фактору відповідно до умов цього Договору, по Боржниках, перелік яких наведено у запиті. Передача наведених у цьому пункті Договору документів підтверджується відповідним актом приймання-передачі, що підписуються уповноваженими представниками Сторін, на вимогу клієнта. Клієнт також на обґрунтований запит Фактора може надати й інші необхідні документи, які безпосередньо необхідні для реалізації Фактором права вимоги до Боржників та стягнення суми боргу - в разі якщо відповідні документи не обмежені щодо розголошення за законодавством України.

Крім того, наведені у цьому рішенні положення ст. 517 ЦПК України визначають, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

При цьому, частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Однак, представник позивача не скористався своїм правом та не обґрунтував належним чином неможливість самостійно подати до суду відповідні докази, а також не подав до суду клопотання про їх витребування.

Таким чином, суд у межах та на підставі досліджених доказів, наданих позивачем встановив відсутність у документах підтвердження того, що сторони договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 дійсно дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а саме: суми фінансування, а також сплати цієї суми фінансування за Реєстром прав вимог, згідно з яким повинно бути відступлено право вимоги саме до відповідача.

Аналогічно, надані суду документи на підтвердження наступного переходу права вимоги від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», а від останнього до позивача ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» також не містять зазначення суми фінансування за відповідними договорами факторингу.

Суд вкотре зауважує, що для встановлення наявності підстав для позову необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника, що неможливо без надання правової оцінки договорам факторингу.

При цьому, надання правової оцінки таким договорам не є виходом за межі поданої юридичною особою позовної заяви та не порушує презумпцію правомірності правочину, оскільки для встановлення наявності підстав для здійснення правонаступництва у кредитних правовідносинах необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника.

Таким чином суд встановив, що надані позивачем документи не є достатніми для висновків про те, що ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» дійсно набуло права вимоги до відповідача за договором факторингу, відтак, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» не набуло прав нового кредитора за вказаним договором, що, в свою чергу, спростовує дійсність наступного переходу права вимоги від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», а від останнього до позивача ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС».

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. 141, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» , місцезнаходження: Харківське шосе, 19, офіс 2005, м. Київ, 02090;

відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області Кашуба М.І.

Повний текст рішення виготовлено 21.04.2025.