УХВАЛА

21 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 554/6915/23

провадження № 61-4413ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в якій просила: стягнути зі ОСОБА_1 на свою користь завдану майнову шкоду, у зв`язку зі вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), у розмірі 46 975,82 грн, завдану моральну (немайнову) шкоду у розмірі 100 000,00 грн, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 жовтня 2019 близько 10-ї години ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 йшли по подвір`ю вулиці Європейська, що у м. Полтаві, поблизу будинку № 146-Б, де на неї, рухаючись заднім ходом, наїхав автомобіль «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який порушив вимоги пункт 10.9 Правил дорожнього руху України.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді: уламкового перелому хірургічної шийки верхньої третини плечової кістки зі зміщенням та переломів обох гомілкових кісток лівої гомілки зі зміщенням, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, набряку м`яких тканин голови, кінцівок, які згідно висновку №38 судово-медичної експертизи від 24 січня 2020 року відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 17 червня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, а також задоволено частково її цивільний позов про відшкодування майнової та моральної шкоди - стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування майнової шкоди грошові кошти у розмірі 10 779,00 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 70 000,00 грн.

Вирок був оскаржений ОСОБА_1 до апеляційної інстанції, і в процесі розгляду було подане клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених статтею 49 КК України.

24 листопада 2022 року колегія Полтавського апеляційного суду клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 задовольнила. Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 17 червня 2021 року щодо ОСОБА_1 скасувала, звільнила ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 286 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України.

Зазначала, що ОСОБА_1 вчинив наїзд на ОСОБА_3 , отже, неправомірними суспільно-небезпечними діями їй завдано майнові та немайнові втрати, що спричинені моральними та фізичними стражданнями.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 17 жовтня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 завдану майнову шкоду, спричинену вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, у розмірі 10 779,00 грн. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 завдану моральну (немайнову) шкоду вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, у розмірі 100 000,00 грн. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави суму судового збору, що компенсований ОСОБА_3 на підставі закону, пропорційно розміру задоволених позовних вимог 1 825,82 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гудзь Л. Г. задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2024 року змінено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Сплачений судовий збір у розмірі 36,41 грн компенсовано ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2024 року не оскаржувалося та не переглядалося.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить змінити оскаржуване судове рішення, шляхом зменшення стягнутої суми на відшкодування моральної шкоди з 50 000,00 грн до 5 000,00 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому, незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Ціна позову у цій справі становить146 975,82 грн (46 975,82 грн + 100 000,00 грн), що станом на 01 січня 2025 року не перевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 х 80 = 242 240,00 грн).

Зазначена справа є малозначною справою відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та судову практику у цій категорії справ.

Касаційна скарга не містить посилань на наявність обставин, які передбачені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання представника заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Гудзь Любов Григорівна, на постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник