П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року місто Київ

справа №756/14826/23

провадження№22-ц/824/2006/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану адвокатом Небилицею Артемом Вікторовичем,

на заочне рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Тихої О.О.,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що 22 серпня 1980 року відділом обліку розподілу житлової площі виконкому Київської міської ради їхньому батьку Кірієнку М.М. видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 42,23 кв. м.

Квартира надана в користування ОСОБА_5 та членам його родини, яка на той час складалась з: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та їхньої матері ОСОБА_7 ..

Після народження доньки ОСОБА_3 відповідачка ОСОБА_2 також зареєструвала останню за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час у квартирі зареєстровані позивач, а також відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Проте, з 2000 року ані відповідач, ані її донька у вказаній квартирі не проживають, не беруть участі в утриманні та облаштуванні вказаної квартири, не сплачують за комунальні послуги, їхніх особистих речей у помешканні немає. На сьогоднішній день місце проживання відповідачів йому невідоме. Зазначає, що реєстрація відповідачів у вказаній квартирі порушує його право на вільне розпорядження і користування майном.

Просив визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 16 квітня 2024 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 25 червня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Небилиці А.В. про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Небилиця А.В. 24 липня 2024 року через засоби поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, справу повернути до суду першої інстанції для продовження її розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Зокрема зазначив, що справа розглянута за відсутності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , судові повістки вони не отримували, про розгляд справи належним чином не повідомлені, тому в судові засідання не з`явились, про поважні причини своєї неявки не змогли повідомити.

Позивач ОСОБА_1 фактично перешкоджає відповідачам користуватись даною квартирою, оскільки у позивача є власні наміри щодо користування та подальшим володінням майна. ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачі не приймали участі з 2000 року в утриманні квартири, проте ОСОБА_2 мало того, що самостійно утримувала трьох малолітній дітей після смерті чоловіка, так ще й їй довелось допомагати продуктами харчування та фінансами мамі, яка проживала разом з позивачем. Позивач не працював з 2007 по 2016 рік, та в той час пиячив, жив за рахунок пенсії матері сторін та допомоги відповідача безпосередньо й на оплату житлово- комунальних послуг. Окрім того він продавав речі з квартири, які були придбані також відповідачем.

Спірну квартиру батько сторін ( ОСОБА_5 ) отримав від держави в 1980 році з урахуванням наявності двох дітей позивача - ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , таким чином, позовні вимоги позивача суперечать системі цінностей українського суспільства та фактично йдуть у розріз з такими поняттями як «мораль» та «етика», «гуманне і шанобливе ставлення до членів родини».

Відповідачі неодноразово піднімали питання щодо порядку користування квартирою,, намагалися досягти спільного рішення щодо квартири, яке б влаштувало обидві сторони, але ОСОБА_1 відмовився від запропонованих відповідачами умов. Після чого не допускав відповідачів до квартири, не відкривав двері, на дзвінки не відповідав. А у листопада 2023 року, не повідомивши їх, звернувся з цим позовом до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Лой О.М. доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі, просили апеляційну скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Волков С.А. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом установлено, що 22 серпня 1980 року відділом обліку розподілу житлової площі виконкому Київської міської ради Кірієнку М.М. виданий ордер на квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 42,23 кв.м. Квартира надана в користування ОСОБА_5 та членам його родини, яка складалась з : позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 та матері сторін ОСОБА_7 .

За адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою Оболонської РДА у м.Києві за № 104-2451 від 22 березня 2024 року.

Згідно відповіді начальника ОД №505 КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва" Коркач (Крієнко) С.М. та ОСОБА_3 з заявами щодо користування квартирою АДРЕСА_1 до обслуговуючої дільниці не звертались.

За інформацією Оболонського УП ГУНП у м.Києві, наданою на заяву ОСОБА_1 , в управлінні поліції відсутня інформація щодо звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з заявами щодо усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх доведеності, та наявності підстав для визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 641/8007/17, провадження № 61-2577св19.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз ст. ст. 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Зазначене відповідає правовим висновкам, які викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа №490/12384/16-ц, провадження №61-37646св18; від 22 листопада 2018 року, справа №760/13113/14-ц, провадження №61-30912св18, від 9 лютого 2021 року, справа № 201/489/17, провадження №61-9724св19, від 6 вересня 2022 року, справа №725/5243/19, провадження № 61-21052св21, від 28 вересня 2022 року, справа № 686/21929/19-ц, провадження № 61-6652св22, від 29 березня 2023 року, справа № 200/17337/17, провадження №61-21102св21.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

Судом першої інстанції наведених вимог закону і правових висновків Верховного Суду враховано не було.

До апеляційної скарги відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 долучили докази на підтвердження поважності причин не проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 та проживала зі своєю сім`єю за іншою адресою. ОСОБА_8 у 2004 році помер, на утриманні ОСОБА_2 залишилось троє неповнолітніх дітей.

Актами від 29.10.2023, 17.12.2023 та 13.01.2024, складеними ОСОБА_2 у присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яких остання запрошувала для супроводження, підтверджується те, що позивач ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у доступі в квартиру АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована.

Актом від 24.09.2023, складеним ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зафіксовано те, що вони разом з ОСОБА_3 приїздили до її дядька, за зареєстрованим місцем її проживання квартири АДРЕСА_1 , але двері до квартири ніхто не відкрив, доступ до квартири ОСОБА_1 не надав.

За квартирою АДРЕСА_1 рахується заборгованість по сплаті комунальних платежів, що підтверджується довідкою КК ЦКС № 1568 від 15.07.2024.

Згідно відповіді Оболонського управління поліції від 19.07.2024, у період часу з 01.01.2014 по 31.12.2017 були зареєстровані численні виклики поліції за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з сімейними сварками, конфліктів з мамою, з рідними (а.с.142).

Згідно відповіді Оболонського управління поліції на звернення ОСОБА_2 від 22.08.2024, у період з 01.01.2018 по 31.12.2023 зареєстровані неодноразові виклики, які надійшли на спецлінію 102 щодо конфліктних ситуацій з членами сім`ї (матері та сестри), заявником значиться ОСОБА_1 , в липні 2019 року надійшло повідомлення диспетчера 103 "спроба самогубства" (а.с.179).

ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали намір приватизувати квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією підписаної 8 вересня 2023 року заяви до органу приватизації державного житлового фонду - управління ЖКГ Оболонської РДА у м.Києві. Заява підписана ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та керівником по обслуговуванню житла ОСОБА_14 , але має закреслення відносно прізвища ОСОБА_1 та його підпису (а.с.190).

Неподання таких доказів до суду першої інстанції обґрунтували тим, що вони не були обізнані про наявність цієї справи, оскільки позивач не повідомив їм такої інформації, знаючи, що вони не проживають за зареєстрованим місцем проживання. Справа розглянута судом за їх відсутності, у справі ухвалене заочне рішення, а тому відповідачі не мали можливості подати докази у справі, які підтверджують поважність причин їх не проживання в квартирі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, 3,4 ст. 12, ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Кореспонденція від суду першої інстанції, надіслану відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_2 ) з січня по березень 2024 року вони не отримують, така поверталась до суду першої інстанції з відміткою «адресат відсутній» (а.с 37,38; 53,54), у лютому конверти повернулись на адресу суду з довідкою поштового відділення " за закінченням терміну зберігання" (а.с.41, 42).

Участі у справі відповідачі не брали, відзивів, клопотань та заперечень не подавали.

З огляду на те, що відповідачі не були обізнані про розгляд справи в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що вони були позбавлені можливості подати до суду першої інстанції відзив на позовну заяву та докази на підтвердження своїх заперечень.

Враховуючи встановлені обставини та приписи ч.3 ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції приймаються докази, подані на обґрунтування апеляційної скарги.

Надані відповідачами докази, які прийняті апеляційним судом, зокрема, інформація надана Оболонським управління поліції дає підстави вважати, що між ОСОБА_1 та відповідачами існував тривалий конфлікт, про що зазначають і відповідачі в своїх поясненнях. Крім того, складені акти від 29.10.2023, 17.12.2023 та 13.01.2024, від 24.09.2023 свідчать про те, що відповідачі до квартири потрапити не могли. Надана відповідачами копія заяви від 08.09.2023, адресована органу приватизації державного житлового фонду - управління ЖКГ Оболонської РДА у м.Києві, свідчить про те, що відповідачі не втратили інтерес до спірної квартири.

Таким чином, інформація, яка міститься в наданих відповідачами доказах, дає підстави для висновку про те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживають з поважних причин, відповідачем чиняться їм перешкоди у користування квартирою, відповідачі не втратили інтересу до спірного житла.

Разом з тим, наданий позивачем на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, акт від 09.11.2023, підписаний сусідами ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та двірником ОСОБА_18 , який суд першої інстанції взяв до уваги, не містить інформації щодо поважності причин не проживання відповідачів у спірному житлі.

Не назвали причину не проживання відповідачів в спірній квартирі і допитані судом першої інстанції свідки: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що сам по собі факт не проживання відповідачів у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки підставами для задоволення таких вимог є не проживання фізичної особи понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Та обставина, що відповідачі не утримують майно, яким мають право користуватися, не може бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки норми ст.ст. 71,72 ЖК України, на яку посилається позивач у своєму позові, не містять такої підстави для позбавлення особи права користування житлом.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, не з`ясував поважності причин тривалої відсутності (непроживання) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою, чи вибули вони на інше постійне місце проживання або тимчасово відсутні і продовжують ставитися до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, і дійшов помилкового висновку про відсутність відповідачів у спірному житлі більше шести місяців без поважних причин.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не відповідає обставинам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норма матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог ст.. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Оскільки представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Небилиця А.В. в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження її розгляду, що не відповідає повноваженням суду апеляційної інстанції, визначених п.2, ч.1 ст. 374 ЦПК України, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану адвокатом Небилицею Артемом Вікторовичем, задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 18 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус