ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3748/25 Справа № 202/4551/24 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Гвоздєві М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року у складі судді Слюсар Л.П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування завданої шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що слідчим СУ ГУНП Дніпропетровській області та прокуратурою Дніпропетровської області проводиться досудове розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні за № 0000123 від 05 лютого 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190, ч.4 ст.190, ч. 1 ст. 357, ч.1 ст.192, ч.2 ст. 366, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України в якому він, ОСОБА_1 згідно ст.55 КПК України визнано потерпілим.

Зазначає, що справа стосується розслідування за фактом незаконного заволодіння 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_1 за ч.4 ст.190 КК України, за фактом заволодіння 06.08.2012 року майном, яке належить ОСОБА_1 шляхом укладання договору іпотеки на майно по АДРЕСА_1 за ч.1 ст.190 КК України, за фактом неправомірних дій ОСОБА_2 за ч.1 ст.357 КК України, за фактом заволодіння майном по АДРЕСА_1 за ч.4 ст.190 КК України, за фактом заподіяння значної майнової шкоди шляхом зловживання довірою за відсутністю ознак шахрайства за ч.1 ст.192 КК України, за фактом видачі приватним нотаріусом копій довіреностей від 24 жовтня 2008 року ОСОБА_1 на ОСОБА_2 за ч.2 ст.366 КК України, за фактом підроблення заяв до КП ДМБТІ Загорулько К.К. на ОСОБА_3 за ч.4 ст.358 КК України.

Досудове розслідування кримінального провадження №0000123 необґрунтовано триває більше дев`яти років грубо порушуючи ст. 28 КПК України, докази навмисно не досліджуються, підозра нікому не пред`явлена.

Слідчі та прокурори фактично сприяють зволіканню розслідування кримінального провадження, не реагують на подані клопотання та докази, не здійснюють процесуальні дії які вони зобов`язані вчинити у визначений КПК строк, ігноруючи тим самим завдання кримінального провадження в цілому, та нехтуючи своїми обов`язками слідчого та прокурора грубо порушуючи ст. ст. 2, 9,28, 56, 91, 92, 93, 94,110, 220, 284 КПК України.

Розслідування цього кримінального провадження слідчими СУ ГУНП в Дніпропетровській області фактично не проводилося, а імітувалося та умисно затягувалося і саботувалося.

Зазначає, що через недотримання розумних строків, відверте порушення його прав, як потерпілого, слідчими та прокурорами він був вимушений звертатися зі скаргами до відповідних службових осіб. Разом з тим слідчі не проявляли належної ініціативи у встановленні істини по справі та оцінці доказів, без діяли, користуючись відсутністю якісного процесуального керівництва з боку прокурорів, які не проявляли належного сумління при здійсненні процесуального керівництва досудового розслідування.

Слідчі та прокурори, починаючи з 05 лютого 2015 року по теперішній час затягували досудове розслідування, проявляли свою упередженість не розглядаючи клопотання або відмовляючи в них та дев`ять разів закривали зазначене кримінальне провадження, що змушувало його звертатися до слідчих суддів та керівництва прокуратури та слідства.

Під час тривалого досудового розслідування кримінального провадження, адвокатами Пономаренко А.В. та ОСОБА_4 в його інтересах подавалися більше десяти клопотань про накладання арешту на нерухоме майно магазин, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який є об`єктом кримінально протиправних дій, але слідчі та прокурори свідомо відмовляли.

Вважає, що саме ця протиправна бездіяльність слідчих та прокурорів призвела до того, що вони фактично допомогли шахраям 21 червня 2016 року під час досудового розслідування передаровувати, а 07 червня 2017 року продати вищезазначене майно, 1/2 якого належить йому.

05 лютого 2018 рівно через три роки постановою слідчого нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до ст. 98 КПК України воно було об`єктом кримінально протиправних дій .

09 лютого 2018 року слідчим суддею Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська накладено арешт на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неефективністю досудового розслідування неодноразово змінювалась підслідність у кримінальному провадженні № 0000123 та процесуальне керівництво.

У кримінальному провадженні № 0000123 він є потерпілими, а ОСОБА_5 заявником, 29 січня 2018 року був поданий попередній цивільний позов в порядку ст. 128 КПК на суму 9238214,00 грн. матеріальної шкоди та 2000000,00 грн. моральної шкоди.

Надмірна тривалість кримінального провадження призвела до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації, тощо.

Вважає, що у слідства ГУНП в Дніпропетровській області та прокуратури Дніпропетровської області протягом дев`яти років була лише одна мета затягувати досудове розслідування та не розкрити кримінальні злочини скоєні відносно нього, як потерпілого та закривати кримінальне провадження №0000123.

Окрім того, зазначає, що на його клопотання, як потерпілого та його адвокатів вони не отримували відповідей згідно зі ст.110, 220 КПК України та змушені були згідно зі ст.303 КПК України звертатись до слідчого судді, про що виносились відповідні ухвали суду про скасування незаконних постанов про закриття справи, постанов про відмову в проведені слідчих дій, бездіяльність та зобов`язання вчиняти слідчі дії, а саме 39 разів зверталися до суду.

Саме тривала бездіяльність слідчого органу та прокуратури з 05 лютого 2015 року більше дев`яти років змусило його, пенсіонера звернутися з позовом про відшкодування шкоди.

Саме бездушність і байдужість слідчих та прокурорів до його проблем тривалістю починаючи з 05 лютого 2015 року по теперішній час не дає їм осягнути глибину його фізичних, душевних страждань, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, для відновлення попереднього його фінансового стану без вкраденого в нього майна та не розкриття злочину, а отже йому, пенсіонеру завдали великої моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 900000,00 грн.

Вважає доведеним факт тривалої протиправної бездіяльності слідчого органу ГУНП у Дніпропетровській області та надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження за № 0000123 від 05 лютого 2015 року (9 років 1 місяць ), що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Факт невиконання слідчими всіх необхідних слідчих дій для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження.

Враховуючи, що вказані дії призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя, протягом тривало часу він змушений був брати участь у судових засіданнях, спростовувати безпідставні та незаконні постанови про закриття кримінального провадження, просив стягнути з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди 900000,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., що є достатньою сатисфакцією порушених прав позивача.

Не погодившись з таким рішенням суду, Дніпропетровська обласна прокуратура звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду в частині стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам чинного законодавства. Вказують не те, що необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має саме позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі положень ст.1174 ЦК України, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Суд першої інстанції при розгляді даної справи не встановивши наявність усіх зазначених елементів деліктної відповідальності держави, без достатнього обґрунтування визначив розмір моральної шкоди у сумі саме 50000,00 грн., яка є безпідставною, необґрунтованою, не відповідає принципам розумності та поміркованості, і загалом призначений виключно для збагачення особи.

Не погодившись з таким рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення в частині задоволеної частини позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив матеріали справи, не звернув уваги на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння йому морально шкоди, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та часткового задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду, сам факт скасування постанов про закриття кримінального провадження не є належною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині стягнення моральної шкоди в сумі 50000,00 грн. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є заниженим та недостатнім для відновлення порушеного права. Вказує, що визначення розміру моральної шкоди повинно базуватися на принципах справедливості, розумності та відповідності завданим стражданням, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову. Окрім того, визначений ним розмір моральної шкоди є обґрунтованим, враховуючи тривалість порушення прав, серйозність моральних страждань і вплив на його здоров`я та відповідає вимогам розумності та справедливості.

У відзиві Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просило апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У відзиві на подані апеляційні скарги ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000123 від 05 лютого 2015 року Відділенням поліції №5 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні №0000123 за ч.1, 4 ст.190, ч.1 ст.192, ч.1 ст.357, ч.4 ст. 358, ч.2 ст.366 КК України за фактами можливого заволодіння майном ОСОБА_1 шляхом обману в особливо великих розмірах, заподіяння майнової шкоди внаслідок використання майна - 1/2 частини будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у підприємницькій діяльності іншої особи, викрадення правовстановлюючих документів на магазин «Траса» на АДРЕСА_2 з приміщення магазину, використання завідомо підробленої заяви від імені ОСОБА_1 про видачу витягу КП «ДМБТІ» ДОР, внесення приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В. завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів під час оформлення правочинів щодо вказаного майна. Нагляд за додержанням законів під час розслідування у формі процесуального керівництва забезпечувався Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра.

Згідно з Витягом Слідчим управлінням ГУМВС України в Дніпропетровській області 05 лютого 2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000123 за заявою ОСОБА_6 за фактом незаконного заволодіння 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_1 за ч.4 ст. 190 КК України.

Бабушкінським ВП ДВП ГУНП Дніпропетровської області 06 грудня 2015 року внесено відомості Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заволодінням 06 серпня 2012 року майном, яке належить ОСОБА_1 шляхом укладання договору іпотеки на майно по АДРЕСА_1 за № 0004669 за заявою ОСОБА_1 за ч.1. ст. 190 КК України.

Індустріальним ВП ДВП ГУНП Дніпропетровській області 04 січня 2016 року внесено відомості Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заволодінням неправомірних дій ОСОБА_2 яка восени 2008 року викрала право установчі документи на магазин «Траса» по пр. Правди 26-Д та Образцова 70, за № 0000026 за заявою ОСОБА_1 за ч.1 ст. 357 КК України.

Індустріальним ВП ДВП ГУНП Дніпропетровській області 07 квітня 2017 року внесено відомості Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заволодінням майном по АДРЕСА_1 у Дніпро за № 0000709 за заявою ОСОБА_1 за ч.4. ст. 190 КК України.

Дніпровським ВП ГУНП Дніпропетровській області 24 квітня 2017 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001040 на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2017 року за фактом заподіяння значної майнової шкоди шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства, а саме заволодінням 1/2 частиною будівлі магазину по АДРЕСА_1 за ч.1. ст. 192 КК України.

Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 3 Дніпропетровської області 29 травня 2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000086 за фактом видачі приватним нотаріусом Рудкевич Є.В. копій довіреностей від 24 жовтня 2008 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 за ч. 2.ст. 366 КК України.

Слідчим управлінням ГУМП в Дніпропетровській області 01 лютого 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000095 на підставі ухвали Індустріального суду м. Дніпропетровська справа № 202/264/19 за заявою ОСОБА_5 за фактом підроблення заяв до КП ДМБТІДОР ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з за ч.4 ст. 358 КК України.

Вищезазначені кримінальні провадження об`єднані в одне провадження за №0000123 в якому ОСОБА_1 визнано потерпілим.

Як вбачається з довідки по кримінальному провадженню №0000123, 05 лютого 2015 року СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000123, за ч. 4 ст. 190 КК України за заявою гр. ОСОБА_1 щодо заволодіння невстановленими особами його майном в особливо великих розмірах шляхом обману. Відповідно до заяви ОСОБА_1 місцем вчинення кримінального правопорушення є нотаріальна контора приватного нотаріуса ДМНО Рудкевича Є.В., де внесено неправомірні відомості щодо видачі довіреності від 24 жовтня 2008 року від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (довірена особа).

11 квітня 2015 року підслідність у вказаному кримінальному провадженні визначено за Індустріальним РВ ДМУ м. Дніпропетровська (ВП №2 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області).

02 червня 2015 року підслідність визначено за Бабушкінським РВ ДМУ м.Дніпропетровська (ВП №7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області).

06 грудня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0004669 за ч. 1 ст. 190 КК України за фактом укладення договору іпотеки на майно за адресою: м. Дніпро, вул. Орджонікідзе, 26. Місце вчинення кримінального правопорушення - нотаріальна контора приватного нотаріуса ДМНО Рудкевича Є.В., Бабушкінський район м. Дніпро.

12 березня 2016 року прокурором Бабушкінського району об`єднано кримінальне провадження №0000123 з кримінальним провадженням № 0004669 та присвоєно єдиний номер №0000123.

14 квітня 2016 року слідчим Бабушкінського РВ ДМУ м. Дніпропетровська Зубаревою Ю.В. кримінальне провадження № 0000123 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (12 травня 2016 року прокурором зазначене рішення скасовано).

08 червня 2016 року слідчим Бабушкінського РВ ДМУ м. Дніпропетровська Супрун О.В. кримінальне провадження № 0000123 повторно закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (11 липня 2016 року прокурором зазначене рішення скасовано).

28 вересня 2016 року прокурором у кримінальному провадженні № 0000123 визнано підслідність за ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (Дніпровське РУП ГУНП в Дніпропетровській області).

04 грудня 2017 року прокурором по вказаному кримінальному провадженні визначено підслідність за Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (ВП №2 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області).

15 січня 2018 року кримінальне провадження № 0000026 об`єднано з кримінальним провадженням № 0000123 та присвоєно єдиний номер №0000123 та підслідність визначено за Дніпровським ВП ГУНП.

12 червня 2008 року кримінального провадження №0000123 приєднано кримінальне провадження №0001040 та присвоєно єдиний номер №0000123.

В подальшому 02 серпня 2018 року до кримінального провадження №0000123 приєднано кримінальне провадження №0000086 та присвоєно єдиний номер №0000123 та визначено підслідність за слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області.

В подальшому до вказаного кримінального провадження приєднано №0000095 та присвоєно єдиний номер №0000123.

05 червня 2020 року прокурором Дніпропетровської обласної прокуратури Біжко С.В. по вказаному кримінальному провадженні визначено за Шевченківським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області (ВП №7 Дніпровського РУП ГУНП).

18 листопада 2021 року слідчим СВ ВП № 7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області було прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 0000123 від 05 лютого 2015 року.

19 вересня 2022 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області Латай А.Ю., скасовано рішення про закриття кримінального провадження №0000123.

26 грудня 2022 року заступником начальника Дніпропетровської обласної прокуратури Вахітовим Р.Ф. визначено підслідність у кримінальному провадженні №0000123 за ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області.

24 січня 2023 року проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні доручено старшому слідчому СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Пальок В.Ю.

20 лютого 2023 року старшим слідчим СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Пальок В.Ю. для погодження з прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Білень А.І. направлено клопотання про арешт майна, а саме нежитлової будівлі магазини за адресою АДРЕСА_3 (раніше АДРЕСА_1 ).

10 березня 2023 року слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області вивчено та заслухано стан досудового розслідування кримінального провадження №0000123 від 05.02.2015.

11 травня 2023 року прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Суховетрук Т. І. винесено постанову про відмову в погодженні клопотання слідчого про накладення арешту на нерухоме майно шляхом заборони відчуження, розпорядження, користування будівлею магазину літ. А-2 по АДРЕСА_4 .

11 травня 2023 року прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Суховетрук Т. І. винесено постанову про відмову в погодженні клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні ГУ ДПС у Дніпропетровській області.

12 травня 2023 року прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Суховетрук Т. І. винесено постанову про відмову в погодженні клопотання слідчого про тимчасовий доступ до речей і документів, а саме до копій іпотечного договору ОСОБА_2 за № 014/142740/3101/180 № 2179 від 23 червня 2022 року, а також завірених належним чином копій документів, які ОСОБА_2 надала при складанні договору іпотеки, у тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером -053-0257, які перебувають у володінні приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Юрченко Л.Л.

20 липня 2023 року старшим слідчим СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області Пальок В.Ю. для погодження з прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Білень А.І. направлено клопотання про арешт майна, а саме нежитлової будівлі магазини за адресою АДРЕСА_3 (раніше АДРЕСА_1 ).

26 липня 2023 року прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Суховетрук Т. І. винесено постанову про відмову в погодженні клопотання слідчого про накладення арешту на нерухоме майно шляхом заборони відчуження, розпорядження, користування будівлею магазину літ. А-2 по АДРЕСА_4 .

31 жовтня 2023 року проведення досудового розслідування доручено слідчому СВ ВП №5 Дніпровського РУП ГУНП Петрову А. Д.

Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2011 року (справа № 0417/2-1116/11) позов ОСОБА_7 про визнання договору дарування 1/2 частини будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 09 грудня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , та про скасування державної реєстрації вищевказаного договору дарування (реєстраційний номер 21371759 від 16 січня 2009 року), а також про визнання за ОСОБА_7 права власності на об`єкт нерухомості в цілому будівлю магазину літ. А-2 загальною площею 680,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , задоволено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2011 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності відмовлено.

Зазначене рішення суду апеляційної інстанції не переглядалося та набрало законної сили.

Судами встановлено, що сторони у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_1 є рідними братами, вели спільну комерційну діяльність.

09 грудня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстрований в реєстрі № 10-4153, за умовами якого позивач безоплатно передав, а відповідач прийняв у власність належну дарувальникові на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (після зміни назви - АДРЕСА_3 ).

16 вересня 2009 року на підставі вказаного договору дарування право власності на частину будівлі магазину літ. А-2 по АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 . Звертаючись із позовом у справі № 0417/2-1116/11, ОСОБА_7 як на підставу своїх вимог посилався на те, що він безоплатно передав своєму братові ОСОБА_1 у власність 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався щомісячно надавати матеріальну допомогу їх матері ОСОБА_8 у розмірі 10000,00 грн., але з листопада 2009 року ця домовленість відповідачем не виконувалася.

Підставою для задоволення позову у цій справі слугувало визнання позову представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка є його племінницею та рідною донькою ОСОБА_7 , що діяла в суді на підставі довіреності від 24 жовтня 2008 року, посвідченої нотаріусом Рудкевичем Є.В. та зареєстрованої в реєстрі за №12550. При цьому суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що при укладенні договору дарування між сторонами фактично був укладений договір довічного утримання, оскільки обдарований ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно, починаючи з січня 2009 року надавати щомісячну матеріальну допомогу їх матері ОСОБА_8 у розмірі 10000,00 грн.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2011 року у справі №0417/2-1116/11, ОСОБА_7 послався на те, що свою племінницю ОСОБА_2 він не уповноважував представляти його інтереси в цій справі, а тим більш визнавати заявлені вимоги про визнання договору дарування йому позивачем ОСОБА_7 . Про існування зазначеної цивільної справи він дізнався лише в травні 2012 року, звернувшись до БТІ, тому й подав апеляційну скаргу на це рішення лише 31 травня 2012 року.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про те, що зазначена довіреність не надавала права ОСОБА_2 бути представником ОСОБА_1 в судових процесах, тому суд першої інстанції в порушення вимог ст.44 ЦПК та ст.237, ст.244 ЦПК України, допустив до участі по справі в якості представника відповідача ОСОБА_1 особу, у якої не було на це повноважень. Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що при укладенні зазначеного договору дарування між сторонами фактично був укладений договір довічного утримання, не ґрунтується на доказах, які знаходяться в матеріалах справи та на матеріальному праві відповідно до положень Глави 57 ЦК України, що регулює порядок та умови укладення договору довічного утримання.

Між тим, будучі обізнаним про наявність апеляційного провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2011 року у справі № 0417/2-1116/11, ОСОБА_2 06 серпня 2012 року уклав із ОСОБА_9 договір іпотеки, за яким передав під заставу частину вищезгаданого магазину в рахунок зобов`язань, що виникли у нього перед останнім за договором позики 300000,00 Євро, теж укладеним 06 серпня 2012 року. Обидва договори посвідчувалися приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В., при цьому обізнаність ОСОБА_7 про наявність апеляційного провадження в зазначеній справі підтверджується тим, що 25 червня 2012 року він звертався до апеляційного суду із заявою про перенесення розгляду цієї справи, судове засідання по якій було призначене на 26 червня 2012 року, на іншу дату.

Усі вищенаведені дії ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Рудкевича Є.В., а також судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що ухвалював рішення в зазначеній справі, вважає шахрайськими.

21 жовтня 2023 року слідчим СВ Петровим А.Д. прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 1-кс/201/5259/2023 від 19 грудня 2023 року скасовано постанову слідчого СВ Петрова А. Д. про закриття кримінального провадження № 0000123 та відновлено досудове розслідування.

05 січня 2024 року слідчим СВ Петровим А.Д. прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 0000123.

Слідчим встановлено, що у іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання недійсним згаданого договору дарування вищезазначеного магазину з інших підстав (справа № 202/11928/14-ц, провадження № 22-ц/803/198/23), постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2021 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання договору дарування частку будівлі магазину по АДРЕСА_4 від 08 грудня 2011 року недійсним відмовлено, - було залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду від 08 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 адвоката Погорілого А.М. на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року про визнання договору дарування недійсним (справа № 202/11928/14, провадження № 61-5929ск23).

Оцінивши та проаналізувавши здобуті докази в їх сукупності, слідчий прийшов до висновку про їх достатність для прийняття остаточного процесуального рішення, а саме про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

На думку слідчого, отримані в результаті проведення слідчих (оперативних) дій докази достовірно підтверджують, що між братами ОСОБА_7 та ОСОБА_1 виникли цивільно правові відносини, які на час винесення постанови від 05 січня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000123, вирішуються в порядку цивільного судочинства, а тому склад кримінального правопорушення за ч.ч.1, 4 ст.190, ч.2 ст.192 КК України, ч. 1 ст.357 КК України, об`єктивно відсутній та відсутні кримінальні правопорушення за ч.4 ст.358, ч.2 ст.366 КК України, зважаючи на результати проведених судових почеркознавчих експертиз.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №1-кс/201/368/2024 від 06 березня 2024 року скасовано постанову слідчого СВ Петрова А.Д. від 05 січня 2024 року про закриття кримінального провадження № 0000123 та відновлено досудове розслідування, слідчий суддя визнав правову позицію слідчого та прокурора про відсутність складу кримінальних правопорушень в окремих епізодах кримінального провадження №0000123 від 05 лютого 2015 року.

Слідчий суддя вказав, що передчасним є висновок слідчого про те, що не є офіційним документом заява до КП ДМБТІ від 16 грудня 2008 року щодо надання інформації з реєстру права власності на будівлю магазину АДРЕСА_1 , та у якій згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №28/1.1/309 від 12 червня 2018 року, підпис від імені ОСОБА_1 виконано іншою особою, адже за змістом цієї заяви, вона породжує право заявника на отримання витягу із реєстру прав власності. Такий висновок слідчого не обґрунтовано нормативно-правовими документами стосовно порядку подачі подібних заяв, їх розгляду та наслідків опрацювання.

Також передчасним є висновок слідчого про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.357 КК України в епізоді із зникненням документів стосовно магазину за адресою: пр. імені газети «Правда»,26Д у м. Дніпро, адже відповідно до диспозиції цієї статті, кримінальна відповідальність наступає не тільки за викрадення офіційних документів, але й за їх умисне приховування.

Натомість, як з`ясувалося у судовому засіданні, зазначені документи до теперішнього часу не повернуті ОСОБА_1 , та знаходяться в десятому томі кримінального провадження №0000123.

При цьому, як зазначені документи стосовно магазину за адресою: АДРЕСА_1 опинилися в матеріалах кримінального провадження, та чому не повернуті власнику до теперішнього часу, у своїй постанові від 05 січня 2024 року про закриття цього кримінального провадження, слідчий відповіді не надав.

25 квітня 2024 року здійснення досудового розслідування доручено слідчому СВ ВП №5 Дніпровського РУП ГУНП Каргапольцеву І. В.

Отже досудове розслідування триває більше 9 років та кримінальне провадження 9 разів постановою слідчих закривалося, яка скасовувалася, прокурорами та слідчими суддями, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, ОСОБА_1 у зв`язку з тривалим та неефективним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні звертався до Генеральної прокуратури, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Президента та 39 разів з клопотаннями та скаргами до слідчих суддів.

За результатами таких звернень до Дніпропетровської обласної прокуратури, у зв`язку з неефективним досудовим розслідуванням, кримінальне провадження передавалось іншому органу досудового розслідування, проводились службові перевірки за результатами яких слідчих було притягнено до дисциплінарної відповідальності, а до процесуальних керівників за неналежний нагляд у формі процесуального керівництва вжито заходів реагування.

Так, відповідно до листа Прокуратури Дніпропетровської області від 12 серпня 2016 року №04/2/2-295-15 на звернення ОСОБА_1 щодо зміни підслідності у кримінальному провадженні та з інших питань зазначено, що 13 липня 2016 року у кримінальному провадженні змінено групу прокурорів, які здійснюють досудове розслідування, крім того керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 перед СУ ГУНП в Дніпропетровській області ініційовано питання про проведення службового розслідування за фактом порушення слідчим вказаного слідчого відділення вимог КПК України при розслідуванні кримінального провадження та притягнення винних до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до листа Прокуратури Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року №04/2/2-295-15 на звернення ОСОБА_1 щодо зміни підслідності у кримінальному провадженні та з інших питань зазначено, що вивченням матеріалів провадження встановлено, що досудове розслідування здійснено неефективно, без всебічного, повного та неупередженого з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення. У зв`язку з цим, 27 вересня 2016 року прокуратурою області подальше досудове розслідування кримінального провадження доручено слідчому відділу Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Згідно з листом ГУНП в Дніпропетровській області від 25 жовтня 2016 року №37/5-П-118 на заяву адвоката Пономаренка А.В. в інтересах ОСОБА_1 від 30 вересня 2016 року щодо ненадання старшим слідчим Індустріального ВП ДВП Покрасою К.В. кримінального провадження №0000026 до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська для розгляду скарги по суті, проведено службову перевірку, за результатами якої викладені доводи підтвердилися. Відносно старшого слідчого Індустріального ВП ДВП ОСОБА_10 обмежилися вжитими за неналежне досудове розслідування кримінального провадження дисциплінарними заходами (оголошено догану).

Відповідно до листа ГУНП в Дніпропетровській області від 15 листопада 2016 року №6147/12р за зверненням ОСОБА_1 , проведено службове розслідування, за результатами якого до відповідних працівників СВ ДВП вжито заходи.

Згідно з листом Прокуратури Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року №04/2/2-295-15 на звернення ОСОБА_1 щодо стану досудового розслідування за неналежний нагляд у формі процесуального керівництва до процесуальних керівників вжито заходи реагування.

Відповідно до листа ГУНП в Дніпропетровській області від 13 травня 2019 року №2/ Кол-12 за зверненням ОСОБА_1 керівництвом слідчого управління вивчено стан досудового розслідування у кримінальному проваджені №0000123, надано письмові вказівки.

Згідно з листом Дніпропетровської обласної прокуратури від 27 грудня 2022 року №09/4-295-15 на скаргу ОСОБА_1 , яка надійшла до Офісу Генерального прокурора, щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні та з інших питань, у зв`язку з неефективним проведенням досудового розслідування, 26 грудня 2022 року обласною прокуратурою подальше досудове розслідування у кримінальному провадженні доручено слідчому відділенню поліції №5 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в області, а здійснення процесуального керівництва Правобережній окружній прокуратурі м. Дніпра.

Відповідно до листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 10 травня 2024 року №2/ М-1283 о/п за скаргою ОСОБА_11 щодо неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000123 від 05 лютого 2015 року, встановлено факт неналежного проведення досудового розслідування окремими поліцейськими слідчого відділу ВП №5 ДРУП ГУНП.

Згідно з листом СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 03 червня 2024 року №2/ М-1339 о/п за скаргою ОСОБА_11 щодо неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000123 від 05 лютого 2015 року, за відомостями викладеними у скарзі проведено досудове розслідування та до окремих поліцейських СВ ВП №5 Дніпровського РУП ГУНП вжито заходів дисциплінарного впливу.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У ст.56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частиною 6 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173 та 1174 цього Кодексу).

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16.

В ч.1 ст.1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 ЦК України).

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосувати ст.1174 ЦК України, оскільки ч.6 ст.1176 ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди органом досудового розслідування, яка застосовується в разі неможливості застосування ч.1 ст.1176 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями п.10-1 Постанови №4 роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

Судом встановлено, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводиться більше 9 років.

Звертаючись з позовом до суду, позивач обґрунтовував свій позов не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, в якій позивач є потерпілим, а його неефективністю, оскільки з моменту події злочину і на час звернення до суду з даним позовом, винні особи не понесли передбаченого чинним законодавством покарання, чим саме йому було завдано моральної шкоди.

Ситуація не змінилась і на момент перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до змісту ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення ЄСПЛ є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ.

Зокрема в п.74 рішення «Ігнаткіна проти України», констатуючи порушення права заявника на справедливий суд, ЄСПЛ наголосив про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження - «розумність» тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №522/22008/15-ц зазначено, що, як свідчить тлумачення ст. ст.23,1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 зроблений висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Як визначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), моральна шкода, з огляду на її природу, не завжди може бути предметом чіткого доведення.

Більш того, право на відшкодування, з урахуванням практики ЄСПЛ, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та ЄСПЛ з України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23) зазначено, що: «позивачка обґрунтовувала свої вимоги неефективністю та надмірною тривалістю здійснення кримінального провадження, в якому вона є потерпілою, внаслідок чого винна особа не була притягнута до кримінальної відповідальності; відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що позивачкою не доведено наявність неправомірних (незаконних) дій працівників прокуратури по відношенню до неї та, відповідно, факт завдання їй моральної шкоди; суди не врахували, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність».

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23) зазначено, що: «відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про надмірну тривалість досудового розслідування посадовими особами ГУНП в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури у кримінальному провадженні, яке триває більше 9 років, не закінчене, і яке не є для позивача ефективним з точки зору відновлення його порушених прав.

Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди, завданої неефективним розслідуванням злочину, може бути здійснено за рахунок Держави.

Доводи апеляційних скарг Дніпропетровської обласної прокуратури та Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про те, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є завищеним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вирішуючи питання щодо розміру шкоди, суд виходив із принципу розумності, виваженості, справедливості та конкретних обставини у справі.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що визначений судом розмір моральної шкоди є заниженим, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами у справі таких душевних страждань та втрати немайнових прав, які б підтверджували спричинену моральну шкоду у більшому розмірі ні ж визначений судом першої інстанції й спростовуються положеннями ст. 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства), у розумінні яких, суд «не з`ясовує» та не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити та надати відповідні докази.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, та фактично зводяться до переоцінки доказів.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в апеляційних скаргах.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області- залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошена 09 квітня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна