КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані від його імені та в його інтересах адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів, згідно з яким просила:

- припинити стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі з усіх доходів щомісяця за судовим наказом, виданим Богунським районним судом м. Житомира від 11.06.2020 у справі № 295/6490/20, починаючи з 01.03.2022;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що позивач та відповідач є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2019 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 2500,00 грн., починаючи з 20.09.2018 і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Київського апеляційного суду від 02.05.2019 та постановою Верховного суду від 25.09.2019 рішення Дніпровського районного суду від 06.02.2019 залишено без змін.

Судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира від 11.06.2020 у справі № 295/6490/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 02.06.2020 та до досягнення дитиною повноліття.

Таким чином, є два рішення про стягнення аліментів, які виконуються, що стало підставою звернення до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2025 позов задоволено частково. Припинено стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються за судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира від 11.06.2020 у справі № 295/6490/20 з 15.11.2022. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. (а.с. 205-211).

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.02.2025 заяву про стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 700,00 грн. (а.с.243-245).

В апеляційних скаргах, відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог та стягненні витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши витрати ОСОБА_4 , пов`язані з розглядом справ до 0 грн.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у клопотанні про закриття провадження у справі. Вказує, що вимога про припинення аліментів була предметом розгляду у іншій справі, де рішенням суду, залишеним без змін постановою апеляційного суду, у задоволенні вимоги про припинення стягнення аліментів було відмовлено.

Таким чином, ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з позовом між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав, а тому провадження у даній цивільній справі підлягало закриттю, а суд першої інстанції відмовивши у задоволенні клопотання, порушив принцип верховенства права та правової визначеності.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували сплату ОСОБА_4 аліментів, їх отримання відповідачем та використання таких коштів не за цільовим призначенням, тобто позивач не довела нецільового використання відповідачем аліментів та постійного проживання дитини з матір`ю, що лише у сукупності могло бути результатом зняття обов`язку з позивача по їх сплаті.

Вказує, що позивачем не доведено порушення прав дитини виконанням судового наказу, виданого Богунським районним судом м. Житомира від 11.06.2020.

Зазначає, що ОСОБА_2 самоправно відібрала дитину та без згоди батька у період вирішення спору про визначення місця проживання дитини вивезла ОСОБА_5 до Австрії. Разом з цим, рішення у справі про повернення дитини в порядку Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та висновок органу опіки та піклування у межах справи про визначення місця проживання дитини не є належним та допустимими доказами встановленого факту проживання з матір`ю.

Вказує, що релевантною до застосування є практика Верховного Суду, викладена у постанові від 28.11.2024 у справі 759/6806/23, в постанові від 27.02.2019 в справі № 307/1186/17, в постанові від 10.07.2024 у справі 754/9262/22.

Як на підставу для скасування додаткового рішення суду, посилається на те, що суд розглянув заяву про ухвалення додаткового рішення без виклику учасників справи, чим порушив ч. 3 ст. 270 ЦПК України. Вказує, що додаткове рішення суду постановлене з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, залишивши поза увагою правові висновки Верховного Суду.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в частині скасування рішення суду першої інстанції від 15.01.2025 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановив суд першої інстанції та убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2019.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Дарницьким районним в місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 10.08.2017.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2019 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2500 грн., починаючи з 20.09.2018 і до досягнення дитиною повноліття.

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 226 від 26.03.2019 «Про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини» визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування три рази на тиждень щопонеділка, щосереди та щосуботи з 15:30 до 18:30 в присутності матері дитини ОСОБА_2 .

11.06.2020 Богунським районним судом м. Житомира у цивільній справі № 295/6490/20 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 02.06.2020 та до досягнення дитиною повноліття, який пред`явлено до виконання до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Постановою старшого державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Войтко Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання судового наказу Богунського районного суду м. Житомира від 11.06.2020.

При цьому, ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2020 залишено без розгляду заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.04.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника боржника у визнанні судового наказу від 11.06.2020 у справі № 295/6490/20 таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Київського апеляційного суду від 03.11.2021 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2021 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на аліменти та стягнення аліментів на утримання батька, з яким проживає дитина до досягнення нею трирічного віку скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24.07.2023, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 13.02.2024, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, які стягуються на утримання малолітньої дитини та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів - відмовлено.

Висновком Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.03.2020, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 .

Також встановлено, що у провадженні Васильківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві про визначення місця проживання їх спільної дитини та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві про відібрання дитини, стягнення моральної шкоди про визначення місця проживання дитини.

Задовольняючи позовні вимоги про припинення стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що наявність невирішеного судового спору щодо визначення місця проживання дитини не може бути підставою для відмови в припиненні стягнення аліментів, оскільки стягнення аліментів з матері дитини, з якою на момент вирішення спору проживає дитина і яку вона утримує, є порушенням майнових прав та інтересів матері дитини. Сам факт проживання неповнолітньої дитини із платником аліментів є тією достатньою обставиною, що зумовлює правові наслідки у вигляді припинення стягнення аліментів із такого платника. При цьому, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів підлягають задоволенню з 15.11.2022, оскільки саме з цього часу дитина проживає з нею та вона несе витрати на її утримання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

За змістом частин 1, 3 статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин 1, 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням, при цьому, потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Як встановив суд першої інстанції, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2019 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2500 грн., починаючи з 20.09.2018 і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, 11.06.2020 Богунським районним судом м. Житомира у цивільній справі № 295/6490/20 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 02.06.2020 та до досягнення дитиною повноліття, який пред`явлено до виконання до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Наведене свідчить про те, що на момент звернення ОСОБА_2 із позовом про припинення стягнення аліментів існувало два судових рішення про стягнення аліментів за заявою кожного із батьків на утримання дитини.

Звертаючись до суду із вимогою про припинення стягнення аліментів, позивач вказала, що з листопада 2022 року донька проживає з нею (матір`ю) в Австрії, відтак стягнення аліментів з неї на користь батька на утримання дитини, з яким дитина не проживає, порушує її права.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 перетнула кордон України 28.02.2022 о 04:58 год. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повернення ОСОБА_3 до України (т. 1 а.с. 45).

15.11.2022 Управлінням у справах молоді малолітня ОСОБА_3 була передана матері ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 44).

Рішенням Окружного суду внутрішнього міста Відня від 31.03.2023 у задоволенні клопотання батька ОСОБА_1 про повернення в України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було відмовлено (т. 1 а.с. 52-54).

З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що на примусовому виконанні перебувають два судові рішення про стягнення аліментів з кожного із батьків на одну спільну дитину, суперечать положенням ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, яка наголошує на тому, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Як встановив суд першої інстанції, між батьками не вирішений спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки позов про визначення місця проживання дитини перебуває на розгляді Васильківського міськрайонного суду Київської області, при цьому у матеріалах справи міститься судове рішення іноземного суду, яким відмовлено батьку, ОСОБА_1 , в клопотанні про повернення доньки в України та встановлено, що дитина проживає разом із матір`ю в Австрії (т. 1 а.с. 52-54).

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі.

Аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Суд першої інстанції встановив факт того, що з 15.11.2022 спільна донька ОСОБА_5 проживає разом із матір`ю, яка піклується про неї та забезпечує її ї необхідним, створюючи необхідну безпекову ситуацію. При цьому, наявність судового наказу Богунського районного суду м. Житомира від 11.06.2020 (справа № 295/6490/20) про стягнення аліментів з матері на користь батька на утримання спільної доньки суперечить положенням ч. 1-2 ст. 179 Сімейного кодексу України, оскільки аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, а той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини, а також положенням ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, яка наголошує на тому, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідач, заперечуючи проти припинення стягнення аліментів не довів, що він розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням та в інтересах дитини, що у свою чергу вказує на безпідставність доводів апеляційної про те, що позивач довела сплату нею аліментів на користь відповідача.

Також, апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта, які полягають у тому, що ОСОБА_2 самоправно відібрала дитину та без згоди батька у період вирішення спору про визначення місця проживання дитини вивезла ОСОБА_5 до Австрії, адже, як встановив Окружний суд внутрішнього міста Відень у рішенні від 31.03.2023, саме мачуха батька виїхала з неповнолітньою дочкою до Німеччини, маючи при собі довіреність від батька, якою мачуха представляла інтереси батька у справах про батьківську опіку. Вже під час перебування дитини в Австрії, німецькі органи опіки та піклування передали дитину матері, тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Окрім цього, безпідставним є твердження апелянта про факт реєстрації місця проживання дитини з ним, що зумовлює сплату аліментів на його користь, оскільки визначальним при наявному спорі - є факт проживання дитини з одним із батьків.

Таким чином, враховуючи правову природу аліментів (які є власністю дитини), їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_5 , оскільки саме з матір`ю, з якої стягуються аліменти, наразі проживає спільна донька.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі зміни обставин, зокрема набранням чинності судовим рішення про визначення місця проживання дитини, інший з батьків не буде позбавлений можливості звернутися із відповідною вимог про стягнення аліментів або про звільнення від сплати аліментів.

Окрім наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для закриття провадження, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, підстави, предмет та обставини у даній цивільній справі та у справі, яка перебувала на розгляді Богунського районного суду м. Житомира про припинення стягнення аліментів, були різними, що не вказує на порушення судом першої інстанції принципів верховенства права та правової визначеності.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його відзивом на позовну заяву, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

З огляду на вищевикладене, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо вимог апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь понесені витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у загальному розмірі 40 000 грн. 00 коп.

При цьому, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у заявленому розмірі позивачем було надано до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги від 10.03.2021, укладений між адвокатським бюро «Галини Папазової» та ОСОБА_2 ; додаткову угоду №1 до Договору про надання правничої допомоги від 01.06.2024; акт прийняття-передачі наданих послуг №1 від 15.01.2025, відповідно до якого сторони погодили вартість за послуги, а саме: - надання консультації та узгодження правової позиції; - складання та подання позовної заяви до суду; - подання документів до суду; - участь адвоката у судових засіданнях з розрахунку 5000 грн.; рахунок на оплату № 13 від 10.07.2024 з призначенням платежу: надання правової допомоги 40 000 грн.; платіжні інструкції: № 0.0..1 від 06.08.2024 на суму 6500,00 грн., №1.66594511.1 від 07.08.2024 на суму 4500,00 грн., №0.0..1 від 30.10.2024 на суму 5000 грн., №8367-1571-0379-0525 від 19.01.2025 на суму 4700.00 грн., а всього на загальну суму 20 700 грн.00 коп.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як передбачено ч. 1 ст. 382 ЦПК України, у випадку скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснюється розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 (постанова від 03.10.2019 року), в яких, серед іншого наголошено, що:

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт;

- суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Дослідивши надані стороною позивача докази на понесення нею судових витрат на правничу допомогу, перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою доведено понесення нею витрат на правову допомогу.

У свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, про захист прав людини заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні, а й у разі вчинення інших дій за його межами.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №301/1894/17.

Таким чином, аналізуючи докази на підтвердження заявленого розміру судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги, а також враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, а також їх пропорційності до предмета спору, складність справи, виконані роботи, з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, приходить до висновку про необхідність зменшення їх розміру до 10000 грн. 00 коп.

Разом з цим, апеляційний суд не убачає порушень судом першої інстанції ч. 3 ст. 270 ЦПК України, оскільки ч. 4 ст. 270 ЦПК України наголошує на тому, що у разі необхідності суд викликає учасників справи у судове засідання для вирішення питання розподілу судових витрат, що указує лише про право суду викликати учасників справи у судове засідання, а не обов`язок суду здійснити розгляду такого питання у судовому засіданні з викликом учасників справи.

У свою чергу, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що розмір витрат на правову допомогу є дещо завищеним, не відповідає складності справи, що не було взято судом першої інстанції до уваги.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення підлягає зміні, шляхом зменшення розміру витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки з 20700 грн. 00 коп. до 10000 грн. 00 коп.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року - змінити, зменшивши розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 20700 (двадцять тисяч сімсот) грн. 00 коп. до 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова