Провадження №2/367/2226/2025
21 квітня 2025 року м. Ірпінь
Ірпінський міський суд Київської області
в складі: головуючого - судді Одарюка М.П.
за участю секретаря судового засідання Бобриш М.С.
Короткий зміст позовних вимог.
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «ФЕРІТО» зобов`язання відповідача видати їй трудову книжку, шляхом направлення рекомендованим листом та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначено, що 01 жовтня 2015 року вона була прийнята на роботу за основним місцем роботи, на посаду начальника відділу працевлаштування за кордоном в Приватне підприємство «СОНАТА» і того ж дня вона передала трудову книжку відповідачу на зберігання. 27 лютого 2018 року в зв`язку з народженням у неї дитини, пішла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка завершилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . 17 грудня 2020 року у неї розпочалася відпустка по догляду за дитиною після набрання нею трирічного віку. 16 грудня 2023 року вона за допомогою он- лайн за стосунку Fecebook Messenger зв`язалась з уповноваженою особою наданою директором відповідача ОСОБА_2 з проханням звільнити її з посади. Було погоджено звільнення з 17 грудня 2023 року, метою чого вона відправила заяву про звільнення у відповідності до ст. 38 Кодексу законів про працю, з проханням видати трудову книжку. Відповідач не зважаючи на неодноразові звернення проігнорував заяву про звільнення та прохання видати трудову книжку, в зв`язку тим, що місцезнаходження трудової книжки було не відоме, компанія фактично припинила своє функціонування. 11 березня 2024 року їй стало відомо, що ПП «СОНАТА» змінило назву, адресу, власника та директора. 14 березня 2024 року вона повторно направила заяву про звільнення на нову адресу відповідача з проханням звільнити її з 17 грудня 2023 року. 14 вересня 2024 року вона направила на адресу відповідача заяву про досудове врегулювання спору, на яку відповідач не відреагував, тому вона вимушена звернутися до суду з відповідним позовом.
В судове засідання позивач не прибула, через канцелярію суду надала письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористалася.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Встановлені обставини справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
01 жовтня 2015 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу за основним місцем роботи, на посаду начальника відділу працевлаштування за кордоном в Приватне підприємство «СОНАТА», що підтверджується відомостями про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 17-18) і того ж дня вона передала трудову книжку відповідачу на зберігання.
16 грудня 2023 року позивач за допомогою он- лайн за стосунку Fecebook Messenger зв`язалась з уповноваженою особою наданою директором відповідача ОСОБА_2 з проханням звільнити її з посади ( а.с.19).
17 грудня 2023 року ОСОБА_1 відправила на адресу ПП «ФЕРІТО» заяву про звільнення у відповідності до ст. 38 Кодексу законів про працю, з проханням видати трудову книжку, яке було залишено відповідачем без уваги.
14 березня 2024 року позивач повторно направила на адресу ПП « ФЕРІТО» та ПП «СОНАТА» заяву про звільнення у відповідності до ст. 38 Кодексу законів про працю, з проханням видати трудову книжку, вказані заяви були залишені без уваги ( а.с.21).
14 вересня 2024 року позивач направила на адресу відповідача претензію про досудове врегулювання спору, на яку відповідач не відреагував ( а.с.12-16).
Позиція суду.
Щодо видачі трудової книжки
Згідно зі статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 05 лютого 2021 року №1217-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» установлено, що включення Пенсійним фондом України до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність працівників здійснюється протягом п`яти років з дня набрання чинності цим Законом на підставі відомостей, поданих страхувальником або застрахованою особою у порядку та строки, встановлені Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері трудових відносин. Після завершення цих робіт наявні трудові книжки видаються працівникам особисто під підпис. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку працівнику, з яким укладено трудовий договір до набрання чинності цим Законом та який звільняється до завершення процедури включення до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність, у день звільнення.
Статтею 48 КЗпП України передбачено, що порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Слід зауважити, що Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 17 серпня 1993 року за № 110 (далі Інструкція), як акт нижчої юридичної сили, має застосовуватися у тій частині, яка не суперечить нормам, зокрема КЗпП України, як акту вищої юридичної сили.
Так, зокрема, пунктом 4.1. Інструкції передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (пункт 4.2. Інструкції).
Оскільки трудова книжка є персоніфікованим документом, який належить працівнику, то у випадку її знаходження у роботодавця на момент звільнення працівника, такий документ має бути повернутий останньому.
З огляду на вищевказані правові норми, заявлені позовні вимоги позивача, а також відсутність доказів повернення відповідачем ПП «ФЕРІТО» належної їй трудової книжки, суд вважає, що позов у частині зобов`язання ПП «ФЕРІТО» видати ОСОБА_1 трудову книжку, надіславши її рекомендованим листом за адресою: АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки.
У поданій позовній заяві, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила суд, у тому числі, стягнути з ТОВ «ФЕРІТО» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу у розмірі за період з 17.12.2023 року до моменту ухвалення рішення суду.
Так, однією з умов, наявність якої в сукупності з іншими умовами необхідна для застосування до роботодавця відповідальності у виді стягнення середнього заробітку у разі затримки видачі трудової книжки, є факт вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) зроблено висновок , що«частиною 5 статті 235 КЗпПУкраїни визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» № 1217-ІХ від 05 лютого 2021 року, що набрав чинності 10 червня 2021 року, статтю 48 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції, відповідно до якої, зокрема облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Власник або уповноважений ним орган на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.
Після 10 червня 2021 року трудова діяльність працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а тому подання трудової книжки при влаштуванні на роботу законом не визначено як обов`язкове.
З набранням чинності Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» (10 червня 2021 року) та після закінчення перехідного періоду, паперова трудова книжка фактично втрачає статус обов`язкового документу, але працівники, які хочуть отримувати відомості про трудову діяльність саме в паперовій формі зможуть користуватися й надалі такою можливістю.
Разом з цим, оскільки з 10 червня 2021 року почав діяти Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», який передбачає впровадження обліку трудової діяльності працівника в електронній формі та який скасовує матеріальну відповідальність роботодавця за невидачу трудової книжки, але відповідні зміни до Інструкції внесені не були, тобто існує колізія чи конфлікт між нормами КЗпП України та Інструкцією, її пріоритет в застосуванні мають саме норми Кодексу України (в даному випадку КЗпП України), як основного акту трудового законодавства, з огляду на правову позицію, викладену у рішенні Конституційного Суду України, згідно якої конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп).
На час виникнення спірних правовідносин, з огляду на зміни, які були внесенні у зв`язку з ухваленням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», частина п`ята статті 235 КЗпП України передбачала, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відтак, у зв`язку з ухваленням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавством були скасовані правові підстави для застосування матеріальної відповідальності роботодавця при затримці видачі трудової книжки.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з урахуванням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
З огляду на вищезазначене, позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки не відповідають нормам права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, отже в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо судових витрат
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позовної заяви позивачем сплачений судовий збір у сумі 1211,20 грн, який, зважаючи на задоволення позову частково, підлягає стягненню з відповідача у розмірі 605,60 грн.
Керуючись статтями ст.ст.12,13,77,81,141,264,265,26,280-282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ФЕРІТО» про витребування трудової книжки та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу задовольнити частково.
Зобов`язати Приватне підприємство «ФЕРІТО» видати ОСОБА_1 трудову книжку, шляхом відправлення рекомендованим листом на адресу: АДРЕСА_1 .
Стягнути з Приватного підприємства «ФЕРІТО» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ;
Суддя: М.П. Одарюк