ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/307/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , особа, стосовно якої подано заяву про видачу обмежувального припису - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в обґрунтування якої зазначала, що з 26.12.2009 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , мають двох дітей: сина - ОСОБА_3 та доньку - ОСОБА_4 .

На час подання заяви заявниця з чоловіком перебувають в стадії розлучення, що підтверджується ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2024 про відкриття провадження у справі за № 332/3716/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

До лютого 2024 року вона з чоловіком та дітьми проживали разом в квартирі заявниці, однак після того як ОСОБА_1 дізналась про стосунки її чоловіка з іншою жінкою, він переїхав до іншого місця проживання та з того часу місце його фактичного проживання їй невідоме.

Шлюбні відносини припинені з лютого 2024 року. Проте, її чоловік систематично відвідує її квартиру та місце її роботи з метою вчинення скандалів, принижуючи її гідність, вдаючись до словесних образ з нецензурною лайкою.

05.04.2024 року о 22.00 год. ОСОБА_2 брав участь у скандалі у її під`їзді, 08.05.2024 приходив до її квартири та висловлювався брутальними, нецензурними словами, принижував її, погрожував фізичною розправою. Крім того, вона зверталася в поліцію, проте це не дало жодного результату. Через довгострокове ненадання їй відповіді до відділу поліції було направлено адвокатський запит, на який надана відповідь від 03.10.2024 року № 91а3/46/01/06-2024, що її звернення зареєстровано у єдиному обліку відділу поліції № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області за № 12355 від 22.05.2024 року та було прийнято рішення згідно Закону України «Про звернення громадян». Однак, окрім письмової відповіді на вищевказане звернення від правоохоронців із тлумаченням слова «конфлікт», жодних дій для забезпечення її безпеки вжито не було.

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово приходив до заявниці на роботу, в КНП «ЦПМСД № 9», де вона працює заступником директора з фінансових питань - головним бухгалтером.

Також, 17.07.2024 року відносно заявниці її чоловіком знову було вчинено психологічне та фізичне насилля за місцем її роботи, тому о 17:13 ОСОБА_1 звернулась на спецлінію «102» ГУНП в Запорізькій області з тел. з повідомленням про те, що її чоловік ОСОБА_2 прийшов до її робочого кабінету по АДРЕСА_1 , та намагається вдарити, свариться та кричить, може вчиняти насильницькі дії. Під час виїзду на місце події 17.07.2024 року було проведено форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства та на ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис серії АА № 413309 на період часу з 18:15 17.07.2024 по 18:15 20.07.2024, що підтверджується відповіддю від 07.10.2024 року № 17а3/13/03-2024 ГУНП в Запорізькій області на адвокатський запит та інформацією з ІКС ІПНП.

У своїй заяві ОСОБА_1 зазначає про систематичність вчинення її чоловіком відносно неї домашнього насильства, що виражається в умисних діях психологічного та фізичного характеру.

Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав:

- заборонити перебувати за її місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця її роботи за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дудикіна, буд. 6;

- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- заборонити контактувати з нею через засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , особа, стосовно якої подано заяву про видачу обмежувального припису - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовлено.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заяву про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона систематично потерпала та потерпає від психологічного та фізичного насильства від свого чоловіка. Дане насильство проявляється у погрозах життю та здоров`ю, застосуванні нецензурної лексики образливого характеру, крутінні рук, відбиранні її речей, вона постійно побоюється за своє життя та здоров`я, у тому числі психічне.

З наданих на адвокатські запити відповідей з Відділу поліції №1 ГУНП в Запорізькій області щодо її звернень вбачається, що жодних дій здійснено не було, у зв`язку з тим, що її чоловік у колишньому працював слідчим у цьому ж відділі.

Зазначає, що 31.10.2024 року ОСОБА_2 прийшов на батьківські збори доньки, після їх закінчення, прямо біля школи він почав погрожувати заявниці та поводитись вкрай агресивно. Не обмежуючись словами він перейшов до дій: застосував фізичну силу, грубо хапав ОСОБА_1 . Цього ж дня вночі він приїхав до дому заявниці та слідкував за ними, мета стеження їй невідома, після того як він побачив ОСОБА_1 , та її тьотю та дядю, він почав кричати на весь двір на них, у зв`язку з чим вона дуже злякалась.

Звертає увагу, що через побоювання в заяві про видачу обмежувального припису, яка подану до суду першої інстанції, вона не зазначила про подію, яка виникла 31.10.2024 року, однак просила надати адвоката усні пояснення з цього приводу.

Посилається на те, що ОСОБА_2 у ході розгляду справи в суді першої інстанції визнав свої дії, зокрема факти погроз, образливих висловлювань, скандалів за місцем проживання та роботи заявниці. Крім того, ОСОБА_2 заявляв про наявність у нього аудиозаписів, які нібито виправдовують його поведінку, однак суд не надав цим твердженням належної оцінки і не витребував зазначені матеріали для розгляду.

Так, часом ці діяння відбуваються в присутності їх дітей, в тому числі малолітньої доньки. Крім того, ОСОБА_2 погрожує їй фізичною розправою, якщо вона заявить про поділ спільного майна подружжя. Все це вкрай негативно відбивається на її емоційному, психологічному стані. Вважає, що така поведінка ОСОБА_2 стосовно неї носить систематичний характер.

Від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що надані заявницею в обґрунтування заявлених вимог докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність конфлікту між сторонами. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця не надала належних та достатніх доказів на підтвердження обставин щодо систематичного вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства відносно неї та наявності ризиків продовження чи повторного вчинення психологічного насильства в майбутньому, що є необхідною умовою для застосування судом спеціальних заходів для протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд дійшов висновку про відсутність факторів ризику, небезпеки домашнього насильства та, відповідно, непропорційність втручання у права і свободи заінтересованої особи ОСОБА_2 шляхом застосування заборон, які просить заявниця.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб 26.12.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 , виданим Орджонікізевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 410.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як видно з відповіді на адвокатський запит з ГУНП в Запорізькій області від 07.10.2024 року № 17а3/13/03-2024, згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» 17.07.2024 о 17:13 на спецлінію «102» Головного управління Національної поліції в Запорізькій області з тел. від ОСОБА_1 надійшло повідомлення про те, що її чоловік ОСОБА_2 прийшов до робочого кабінету по АДРЕСА_1 , намагається вдарити, свариться та кричить, може вчиняти насильницькі дії. Вказане повідомлення зареєстровано до Єдиного обліку Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області за № 19219. Відповідно до вимог Інструкції з організації реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України, затвердженої наказом МВС України від 27.04.2020 № 357, на відпрацювання даного виклику скеровано наряд «Крути 145» у складі старшого інспектора сектору протидії домашнього насильства Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, капітана поліції Шевченка Є.Є. та помічника дільничного офіцера поліції відділу поліції № 5 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, старшого сержанта поліції Кордія О.Є. Під час виїзду на місце події було проведено форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства та на ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис серії АА № 413309 на період часу з 18:15 17.07.2024 по 18:15 20.07.2024. Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вище вказаним фактом не вносились.

Крім того, згідно з відповіддю ГУНП в Запорізькій області від 21.06.2024 року № 14665/46/01/02-2024, 22.05.2024 року від ОСОБА_1 надійшло повідомлення щодо факту домашнього насильства. Вказане звернення було зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційного порталу Національної поліції України» відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області за № ЄО 12355 від 22.05.2024 року та уважно розглянуто. При подальшій перевірці матеріалу було встановлено, що дійсним є лише факт того, що сталась конфліктна ситуація, однак не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону.

Ухвалою Заводського районного суд м. Запоріжжя від 01.07.2024 року (справа № 332/3716/24) відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Пунктом 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (частина перша статті 350-3 ЦПК України).

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (Закон № 2229-VIII), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з п. 7 ч. 1 статті 1 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства (п. 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з п.п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Необхідною умовою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що підлягає доказуванню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 09 лютого 2021 року у справі № 557/1517/20, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У постанові у справі № 545/744/19 Верховний Суд зазначив, що встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення заінтересованою особою фізичного, психологічного або економічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Сам факт звернення до суду, наявність рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2019 року, в якому, зокрема, встановлений факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті, свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У постанові у справі № 753/8626/19 Верховний Суд дійшов висновку, що «правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні вказаного Закону, а судами не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису».

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 зазначено: «У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частини перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як правильно встановлено судом, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 вказала, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу вчиняє домашнє насильство, що виражається в умисних діях психологічного та фізичного характеру. Разом з тим, заявниця не надала належних та достатніх доказів на підтвердження обставин щодо систематичного вчинення ОСОБА_2 психологічного насильства відносно неї та наявності ризиків продовження чи повторного вчинення психологічного насильства в майбутньому, що є необхідною умовою для застосування судом спеціальних заходів для протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд першої інстанції правильно виснував, що наявні в матеріалах справи докази, зокрема, щодо винесення термінового заборонного припису серії АА № 413309 на ОСОБА_2 на період часу з 18:15 17.07.2024 по 18:15 20.07.2024 за обставин, які мали місце 17.07.2024 року, не свідчить про наявність саме триваючих, систематичних, насильницьких дій, як про це зазначає заявниця, та не підтверджують існування ризиків, які давали б підстави для вжиття необхідних захисних та запобіжних заходів з метою забезпечення безпеки заявника.

Суд дійшов вірного висновку про відсутність факторів ризику, небезпеки домашнього насильства та, відповідно, непропорційність втручання у права і свободи заінтересованої особи ОСОБА_2 шляхом застосування заборон, які просить заявниця.

Колегія погоджується і з висновком суду, що заявниця належними та допустимими доказами не обґрунтувала необхідність застосування заборонних заходів, які зазначені у заяві про видачу обмежувального припису, так само як і вчинення домашнього насильства за адресою проживання чи працевлаштування, що ставить під сумнів її доводи щодо потреби заборони заінтересованій особи наближатися до вказаного помешкання та місця роботи. Не знайшли свого підтвердження і факти вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 шляхом спілкування, переслідування чи розшуку заявниці. Вимоги ОСОБА_1 як необхідні обмежувальні заходи для попередження вчинення домашнього насильства у майбутньому, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для їх застосування.

Доводи апеляційної скарги, у тому числі щодо подій 31.10.2024 року, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, оскільки заявниця не надала жодних належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

За відсутності доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства відносно ОСОБА_1 , що має регулярний та постійний характер, яке завдає шкоди її психологічному здоров`ю до дня звернення до суду з відповідною заявою, - у суду не було підстав для вчинення обмежувального припису. А сам лише факт неприязних стосунків не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

Наявні у справі докази свідчать про наявність тривалого конфлікту між сторонами, що само по собі не є підставою для вчинення обмежувального припису.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, порушення принципів змагальності та рівності сторін не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень викладених у заяві про видачу обмежувального припису обставин, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2025 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко