Справа № 357/1522/25
Провадження № 2/357/2103/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А.Ю., при секретарі Козубенко Я.С.,

за участю:

представник позивача адвокат Мічуріна О.В.,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 30 000 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позову вказано, що позивач перерахував відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 30 000 грн трьома платежами по 10 000 грн, два платежи 10.11.2022 та один 12.11.2022, що підтверджується платіжними інструкціями. Вказані кошти перераховувались позивачем з умовою їхнього повернення, тобто надавались як позика, однак письмового договору позики між сторонами не укладалось, отже отримані відповідачем кошти є безпідставно набутими на підставі ст. 1212 ЦК України. Позивач звертався з письмовою вимогою на адресу відповідача, однак кошти відповідачем не повернуті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

25.02.2025 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи 16.04.2025.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити, підтвердила відсутність між сторонами укладеного письмового договору позики та вказала про необхідність стягнення з відповідача перерахованих позивачем грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України. Зазначила, що договір не укладався, оскільки сторони між собою знайомі, сума позики є незначною, а перерахунок коштів підтверджено банківськими квитанціями. Крім того, позивач вже неодноразово так перераховував кошти своїм знайомим.

Відповідач в судовому засіданні заперечував відносно позову, пояснивши, що вони з позивачем мало знайомі, а кошти були надані йому позивачем за відповідні послуги, а саме: доставку позивачем будівельних матеріалів; оренду дробини видвижної довжиною 7,5 м, яка належить відповідачу, а також її доставка; покупку матеріалів за дорученням позивача, які відповідач купляв за власні кошти, а позивач їх повертав. Також зазначив, що в нього є власна машина і це був його підробіток через відсутність роботи на початку війни, зараз він військовослужбовець.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

На підставі платіжних інструкцій надавача платіжних послуг АТ КБ «Приватбанк» № P24A473982867D51676 від 10.11.2022 на суму 10 000 грн, № P24A473603380D24502 від 10.11.2022 на суму 10 000 грн та № P24A473603380D24502 від 12.11.2022 на суму 10 000 грн, ОСОБА_2 (платник) перерахував на рахунок ОСОБА_1 (отримувач) грошову суму в загальному розмірі 30 000 грн.

Позивачем на адресу відповідача надіслана письмова вимога від 25.10.2024 протягом 30 днів повернути позику в розмірі 30 000 грн на вказаний позивачем поточний рахунок.

У вимозі зазначено, що кошти перераховувались ОСОБА_2 з умовою їхнього подальшого повернення, тобто надавалися як позика. Оскільки між сторонами відсутній письмовий договір позики, то отримані ОСОБА_1 кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

При вирішенні справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом (ст. 639 ЦК України).

Відповідно до положень статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

В межах розгляду цієї справи суд враховує аргументи обох сторін.

Так, позивач вказує на передачу ним відповідачу грошових коштів у позику, однак через відсутність письмового договору вважає ці кошти безпідставно набутими відповідачем та які підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідач у даній справі не заперечує отримання ним від позивача вказаної у позові грошової суми, однак зазначає, що грошові кошти він отримав за виконання ним послуг (підробітку), про які вказав у судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04.08.2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20), від 11.01.2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22) та від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св 23).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У даній справі позивач ОСОБА_2 сплатив (перерахував) грошові кошти ОСОБА_1 , при цьому позивач знав та повинен був розуміти, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів. Позивач добровільно сплачував кошти, а тому його поведінка є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Позивач перераховував відповідачу кошти тричі протягом двох днів, при цьому у призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є «переказ власних коштів».

Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем щодо позики, як стверджує позивач, проте він здійснював ці платежі, отже його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог, врахувавши заперечення відповідача, а також з урахуванням засад законності, розумності і справедливості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 30 000 грн.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 259, 263-265, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду.

Оскільки в судовому засіданні підписано лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18.04.2025.

Суддя А. Ю. Цуранов