провадження № 2/947/352/25
18.04.2025 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Літвінової І.А.,
за участю секретаря суду - помічника судді Романенка С.В. (за дорученням головуючого на підставі ч. 3 ст. 66 ЦПК України),
У липні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 5 280 (п`ять тисяч двісті вісімдесят) доларів США та 1 760 (одна тисяча сімсот шістдесят) Євро суму основного боргу за договором позики від 01.02.2023 р.; 65 312,54 грн. (шістдесят п`ять тисяч триста дванадцять гривень 54 коп.) суму процентів, нарахованих відповідно до умов п. 1.3 договору позики від 01.02.2023 року за користування сумою позики, та судові витрати по даній справі.
В обґрунтування позову посилається на те, що 01.02.2023 року між ОСОБА_1 (позикодавець), з одного боку та ОСОБА_2 (позичальник), з іншого боку, було укладено договір позики. Відповідно до умов договору сума позики складає 5 280 доларів США, що в еквіваленті, за курсом 36,56 гривень за 1 долар США, становить 193 036,80 гривень та 1 760 Євро, що в еквіваленті, за курсом 39,59 гривень за 1 Євро, становить 69 678,40 грн.
Позивач зазначила, що виконала свої зобов`язання за Договором позики від 01.02.2023 року та передала ОСОБА_2 грошові кошти. Проте, ОСОБА_2 суму позики не повернув, сплату відсотків за користування коштами не здійснював, у зв`язку з чим позивач вимушена стягувати борг в судовому порядку.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Літвіновій І.А.
Ухвалою суду від 25.07.2024 року провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. Цією ж ухвалою учасникам справи визначено строк вчинення процесуальних дій.
Відповідач ОСОБА_2 на позов не відізвався.
20 серпня 2024 року зі сторони позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача - ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Співвідповідач також на позов не відізвалася.
Суд перейшов до розгляду справи по суті за наявними матеріалами справи.
В ході розгляду справи суд не встановив підстав для відмови у задоволені позову.
Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.
01.02.2023 року між ОСОБА_1 (позикодавець), з одного боку та ОСОБА_2 (позичальник), з іншого боку, було укладено договір позики.
Відповідно до п. 1.1 Договору позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в іноземній валюті, а позичальник зобов`язуються повернути позикодавцю таку ж суму коштів, з урахуванням умов цього Договору.
Пунктом 1.2 Договору позики передбачено, що сума позики складає 5 280 доларів США, що в еквіваленті, за курсом 36,56 гривень за 1 долар США, становить 193 036,80 гривень та 1 760 Євро, що в еквіваленті, за курсом 39,59 гривень за 1 Євро, становить 69 678,40 грн.
Договором передбачено нарахування відсотків за користування Позикою, які здійснюються із розрахунку 2% в місяць від суми позики в валюті позики. Сплата позичальником відсотків за користування сумою позики проводиться щомісячно, до 15 числа поточного місяця за минулий місяць у національній валюті України гривні за комерційним курсом продажу валют, встановленим «ПриватБанком» на дату здійснення платежу, шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок Позикодавця, за реквізитами, наданими позикодавцем (п. 1.3 Договору позики).
Позичальник зобов`язується повернути суму позики до 31.01.2024 року включно.
Повернення позики здійснюється у валюті зобов`язання доларах США та Євро (п. 1.4 Договору позики).
Позикодавець передав Позичальнику всю суму позики до підписання цього Договору. Підписанням цього Договору Позичальник підтверджує отримання від Позикодавця всієї Суми позики (п. 1.6 Договору позики).
Виконання Позичальником свого зобов`язання за цим Договором щодо повернення суми позики має бути здійснено готівкою у валюті зобов`язання (п. 1.7 Договору позики).
Пунктом 2.1 Договору позики передбачені наступні обов`язки позикодавця:
- Позикодавець передав усю суму позики Позичальнику, до укладення цього Договору, у зв`язку з чим його зобов`язання у даній частині вважається виконаним.
- Прийняти від Позичальника належне виконання за цим Договором.
- Підтвердити письмово виконання обов`язків позичальника за цим Договором на вимогу останнього.
Пунктом 2.2 Договору позики передбачено наступні права позикодавця:
- Вимагати від Позичальника виконання всіх обов`язків за цим Договором.
- Позикодавець має право вимагати від Позичальника дострокового погашення заборгованості за позикою, включаючи заборгованість за можливими штрафними санкціями, а Позичальник повинен достроково повернути наявну заборгованість за позикою та можливі штрафні санкції у випадках, порушення Позичальником умов цього Договору, включаючи прострочення сплати відсотків за цим Договором більше, ніж на 3 місяці.
Пунктом 2.3 Договору позики передбачено обов`язки Позичальника:
- Повернути Позикодавцю суму позики у строк та в порядку, які встановлені цим Договором.
- Сплачувати відсотки за користування Сумою позики відповідно до вимог даного Договору.
- Виконувати інші обов`язки, що випливають з цього Договору.
Також, п. 2.4 Договору позики передбачено права Позичальника:
- Позичальник вправі повернути суму позики, а Позикодавець зобов`язується прийняти таке виконання достроково, до настання строку, зазначеного в п. 1.4 цього Договору.
Відповідно до п. 3.1 Договору позики у випадку, коли Позичальник своєчасно, тобто у строк, встановлений цим Договором не повернув Суму позики, на нього покладається обов`язок сплатити 3 % (три відсотки) річних від простроченої суми платежу відповідно до ст. 625 ЦК України та пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми за кожний день прострочення виконання.
При цьому, п. 3.2 Договору позики встановлено, що якщо заборгованість за Позикою, у випадках передбачених дим Договором, буде погашатись шляхом здійснення стягнення у національній грошовій одиниці гривні, то на Позичальника покладається обов`язок сплатити суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.
ОСОБА_1 виконала свої зобов`язання за Договором позики від 01.02.2023 року та передала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі, визначеній п. 1.2 Договору позики, що підтверджується:
- змістом самого договору позики від 01.02.023 року;
- власноруч виконаною розпискою ОСОБА_2 від 01.02.2023 року про отримання ним від ОСОБА_1 5 280 доларів США та 1 760 Євро;
- заявою свідка ОСОБА_4 , який був присутній під час укладання договору позики від 01.02.2023 року та передачі грошових коштів.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що ОСОБА_2 не повернув суму позики за договором позики від 01.02.2023 року, а також не здійснював сплату відсотків за користування коштами, відповідно до умов п. 1.3 Договору позики від 01.02.2023 року.
Як визначено положеннями статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем були надані боргові розписки, оригінали яких були оглянуті у судовому засіданні.
Суд приймає договір позики в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня привернення позики.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Як встановлено статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Таким чином, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України".
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Отже, загальна сума простроченого боргу за договором позики від 01 лютого 2023 року становить: 5 280 доларів США та 1 760 Євро суми основного боргу за договором позики; 65 312,54 грн процентів, що нараховані відповідно до умов п. 1.3 договору позики за користування сумою позики.
Разом з цим, п. 4.3 Договору позики передбачено, що позичальник діяв за згодою своєї дружини.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами 1 та 2 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
«За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що одним із завдань суду, а Верховного Суду зокрема, є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя.
Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6- 486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6- 539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами».
З матеріалів справи вбачається, що з 05.09.2009 року по 04.04.2024 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.04.2024 року по справі № 947/5734/24.
Зважаючи на те, що на момент укладення Договору позики від 01.02.2023 року ОСОБА_2 підтвердив той факт, що беручи в борг грошові кошти в ОСОБА_1 , він діяв за згодою своєї дружини, остання також має відповідати в солідарному порядку за зобов`язаннями згідно означеного Договору позики від 01.02.2023 року, як такого, що вчинений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу за розпискою та суми процентів за договором позики.
Згідно з ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Доказів повернення позики відповідачами позивачу матеріали справи не містять.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 7 648 (сім тисяч шістсот сорок вісім) гривень 44 копійки.
Керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 16, 533, 536, 611, 625, 1046, 1049,1214 ЦК України, ст.ст. 76- 81, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса з позову: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) частину суми основного боргу за договором позики від 01.02.2023 р., визначену у доларах США - 5 280 (п`ять тисяч двісті вісімдесят) доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення 218 676 (двісті вісімнадцять шістсот сімдесят шість) гривням 55 копійок.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) частину суми основного боргу за договором позики від 01.02.2023 р., визначену у Євро - 1 760 (одна тисяча сімсот шістдесят) Євро, що еквівалентно на день ухвалення рішення 82 855 (вісімдесят дві тисячі вісімсот п`ятдесят п`ять) гривням 52 копійки.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) проценти, нараховані відповідно до умов п. 1.3 договору позики від 01.02.2023 року за користування сумою позики - 65 312 (шістдесят п`ять тисяч триста дванадцять) гривень 54 копійки.
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2 851 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят одна) гривні 60 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана до Київського районного суду м. Одеси протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Днем складення повного заочного рішення є 18 квітня 2025 року.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі та відповідати вимогам, встановленим статтею 285 ЦПК України.
Суддя І. А. Літвінова