ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року у складі судді Оладенко О.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності в порядку поділу майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 30 липня 2015 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, який в подальшому було зареєстровано 14 липня 2018 року.

У 2018 році вони вирішили придбати квартиру. Спочатку 06 квітня 2018 року уклали попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна з власником квартири ОСОБА_3 , сплатили аванс, а у подальшому, 10 квітня 2018 року уклали основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на ім`я відповідача.

Позивач зазначає, що з відповідачем вели спільне господарство, турбувались один про одного, відповідач приймав участь у вихованні її доньки, яка проживала разом, тобто вели фактичне сімейне життя, а тому, вважає, що придбане нерухоме майно фактично є їх спільною власністю.

Після початку повномасштабного вторгнення, у зв`язку із тим, що відповідач проходив службу переважно у зоні бойових дій, його доходи суттєво змінились, на рахунку відповідача знаходилось 100 000 грн., проте, стосунки між ними стали погіршуватися, та у липні 2023 року відповідач повідомив останній, що планує продати належну йому квартиру та дає час на виселення з квартири.

З урахуванням викладеного, вимушена звернутися до суду та просити суд встановити факт спільного проживання з відповідачем, починаючи з липня 2015 року до укладання шлюбу 14 липня 2018 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що перебуває у їх спільній сумісній власності; визнати за нею в порядку поділу майна право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; здійснити поділ спільних фінансових заощаджень подружжя, шляхом стягнення з відповідача на її користь 500000 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності свідчили б про ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, тому відсутні правові підстави для застосування положень ст. 74 СК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішенням про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до необґрунтованого висновку суду про відмову у задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на показами свідків якими підтверджується факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, у зв`язку із чим дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не заперечує і не спростовує доводи позивача про їх спільне проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Суд не надав належну правову оцінку попередньому договору купівлі квартири, не проаналізував його зміст, та як наслідок ухвалив незаконне рішення у даній справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В., і зареєстрованого в реєстрі за № 850, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За умовами договору, продаж здійснено за 49885,00 грн. У пункті 15 вказаного договору зазначено, що покупець стверджує, що у шлюбі не перебуває і не проживає однією сім`єю з жодною особою, це майно купує за свої особисті кошти.

14 липня 2018 року сторони у справі зареєстрували шлюб.

Допитані в судовому засіданні у суді першої інстанції свідкиповідомили про обставинии життя позивача та відповідача, про які їм було відомо зі слів позивача, якими підтверджується спільне придбання спірного нерухомого майна позивача і відповідача, про те не дають можливості достовірно встановити наявність у сукупності у сторін у спірний період всіх ознак, що притаманні подружжю, як то факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї, тобто, наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірній період, тобто до дати реєстрації шлюбу, оскільки надані позивачем докази, зокрема: документ, складений російською мовою під назвою «Предварительный договор» про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири та внесення завдатку, укладений 06 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до укладення основного договору купівлі-продажу від 10 квітня 2018 року між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; довідку, видану ОСББ «Щаслива родина» від 24 липня 2018 року про те, що з 10 квітня 2018 року ОСОБА_1 проживає за вказаною адресою квартира АДРЕСА_1 разом із донькою за реєстрованим місцем проживання чоловіка ОСОБА_2 ; копії паспортів, копії свідоцтва про шлюб сторін, та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10 квітня 2018 року, показання свідків, в тому числі про обставини, про які їм було відомо зі слів позивача, якими підтверджується спільне придбання нерухомого майна, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільних коштів та наявності спільного бюджету, та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склалися та мали місце протягом з липня 2015 року до 14 липня 2018 року усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з відповідачем, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у спірний період часу.

Разом з цим, за відсутності підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК Украни вважати спірне нерухоме майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу, як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів. Жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 09 квітня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна