ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5773/22 Номер провадження 22-ц/814/117/25Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Матляка Олега Михайловича на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

06 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про стягнення грошових коштів, в якому просив суд стягнути з Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управлінння Міністерства юстиції (м.Суми) на користь ОСОБА_1 а 19036,00 грн.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що державний виконавець Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Піддубний В.В. своєю постановою від 20.03.2019 року відкрив виконавче провадження №58639773 з виконання постанови Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил №1649/20900 від 17.04.2018 року про стягнення штрафу у розмірі 3400 грн з ОСОБА_1 а. Вказав, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Не дивлячись на трьох місячний строк пред`явлення, державний виконавець ВДВС Піддубний В.В. при наявності постанови ВДВС, постановою від 26.10.2020 року відкрив виконавче провадження №63252815 з виконання тієї ж самої постанови. Повне виконання постанови стало підставою для винесення 25.03.2021 року державним виконавцем ВДВС Піддубним В.В. постанови про закінчення виконавчого провадження №6325815, де вказано що борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнуто у повному обсязі. 12.02.2021 року старшим державним виконавцем ВДВС Троян І.В. постановою про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64398452 призначає до стягнення з позивача ще 269 грн., підставою для цих дій у постанові зазначено ту ж саму постанову. Зазначив, що державним виконавцем в порушення вимог ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження за виконавчим документом від 17.04.2018 року, який надійшов до виконавчої служби для примусового виконання лише 15.03.2019 року, тобто з порушенням майже на дев`ять місяців трьох місячного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання. Зазначає, що з нього було стягнуто 4009 грн., з яких 3400 грн. штраф, 340 грн. виконавчий збір, 269 грн. витрати виконавчого провадження. Окрім того, зазначив, що даний спір спричинив йому додаткові витрати на суму 8892 грн., тому загальна сума становить 12901 грн. 01.06.2022 року на його рахунок надійшли кошти в сумі 3383 грн., призначення платежу, як сума боргу, помилково або надмірно стягнута у виконавчому провадженні №64398452, тому вказує, що сума до стягнення складає 9518 грн. Зазначив, що протиправні дії відповідача протягом трьох років позбавили його можливості користуватися власними коштами на банківських рахунках, які були арештовані відповідачем, все це завдало не тільки матеріальної, а й моральної шкоди, стреси негативно позначилися на його здоров`ї, тому моральну шкоду оцінює в 9518 грн.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 21 лютого 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про стягнення грошових коштів - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що повернення витрат виконавчого провадження нормами ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено, оскільки виконавчою службою на проведення виконавчих дій понесено витрати КЕКВ 1131 на суму 269 грн. Незаконно стягнута суму штрафу в сумі 3400 грн. та судовий збір у розмірі 340 грн. повернуті ОСОБА_1 на його рахунок. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених ним душевних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , адвокат Матляк О.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм чинного законодавства України, та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача завдану шкоду у сумі 18430,05 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановою Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил №1649/20900 від 17.04.2018 року вирішено стягнути штраф у розмірі 3400 грн з ОСОБА_1 . Постановою від 20.03.2019 року відповідач відкрив виконавче провадження №58639773. Не погоджуючись з діями відповідача, позивач оскаржив їх у судовому порядку. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 року у справі №440/1957/21 постанову ВДВС від 20.03.2019 року скасовано.

Зазначає, що з апелянта було стягнуто 4009 грн., з яких 3400 грн. штраф, 340 грн. виконавчий збір, 269 грн. витрати виконавчого провадження. Крім того, вказав, що даний спір спричинив йому додаткові витрати на суму 8892 грн., тому загальна сума становить 12901 грн.

В 2022 році відповідач повернув на рахунок позивача кошти в сумі 3988,95 грн. тому вказує, що сума яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача склала 8912,05 грн. (12901 грн 3988, 95 грн).

Звертає увагу, що такі дії відповідача протягом трьох років позбавляли апелянта можливості користуватися його власними коштами на банківських рахунках, які були арештовані, що завдало позивачу матеріальної та моральної шкоди.

Розмір моральної шкоди ОСОБА_1 оцінив у сумі 9518 грн.

Не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності доказів на підтвердження перенесених позивачем душевних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими. Вказує, що у разі наявності встановленого факту порушення прав позивача, моральна шкода вважається наявною та не потребує підтвердження.

З огляду на вказане, вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як незаконне та необґрунтоване.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що державний виконавець Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Піддубний В.В. своєю постановою від 20.03.2019 року відкрив виконавче провадження №58639773 з виконання постановим Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил №1649/20900 від 17.04.2018 року про стягнення штрафу у розмірі 3400 грн з ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Державний виконавець ВДВС Піддубний В.В. при наявності постанови ВДВС, постановою від 26.10.2020 року відкрив виконавче провадження №63252815 з виконання тієї ж самої постанови. Повне виконання постанови стало підставою для винесення 25.03.2021 року державним виконавцем ВДВС Піддубним В.В. постанови про закінчення виконавчого провадження №6325815, де вказано що борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнуто у повному обсязі.

12.02.2021 року старшим державним виконавцем ВДВС Троян І.В. постановою про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №64398452 призначає до стягнення з позивача ще 269 грн., підставою для цих дій у постанові зазначено ту ж саму постанову.

Державним виконавцем в порушення вимог ч.1 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження за виконавчим документом від 17.04.2018 року, який надійшов до виконавчої служби для примусового виконання лише 15.03.2019 року, тобто з порушенням майже на дев`ять місяців трьох місячного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Відтак з ОСОБА_1 було стягнуто 4009 грн., з яких 3400 грн. штраф, 340 грн. виконавчий збір, 269 грн. витрати виконавчого провадження.

У зв`язку із скасуванням рішення, сума штрафу в розмірі 3400 грн. згідно платіжного доручення №22284 від 17.05.2022 року та сума виконавчого збору в розмірі 340 грн. згідно платіжного доручення №24760 від 11.08.2022 року повернуто ОСОБА_1 .

За правилом частин першої, шостої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Тобто, належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

За наведених обставин можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену позивачем норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У справі, яка переглядається, позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заявлені до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому в тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35),від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).

Органи державної влади, в тому числі Міністерство юстиції України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Міністерство юстиції України як центральний орган виконавчої влади діє на підставі Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі - Положення).

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 цього Положення основними завданнями Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17;1700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35)).

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).

Тому те, що позивач вказав відповідачем за вимогами про стягнення із держави грошових коштів конкретний орган державної влади Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) без залучення до участі у справі держави в особі Міністерства юстиції України свідчить, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за пред`явленим позовом є не держава, а саме певний її орган.

Інакше кажучи, у спірних правовідносинах орган держави є представником її інтересів про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39).

Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

Крім того, держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави.

З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 71)).

Наведене узгоджується з висновками, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).

Пред`явивши позов до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), а не до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, що не відповідає вимогам статті 48 ЦПК України, позивач не зазначив Міністерство юстиції України як центральний орган виконавчої влади, який представляє державу у спірних правовідносинах.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) повернув стягнуту суму позивачу на його рахунок, оскільки Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) в даній справі є неналежним відповідачем.

Таким чином, позов підлягає залишенню без задоволення, проте з інших підстав, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Матляка Олега Михайловича задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 лютого 2024 року скасувати.

Ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про стягнення коштів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий суддя : В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов