Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі: головуючої судді Петровської М.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої, з урахуванням уточненого розрахунку (а.с.9-12, т.2), просить:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп на користь ОСОБА_1 137 406,50 грн, з яких 39 224,27 грн сума невиплаченої заробітної плати; 42 471 грн сума компенсації за невикористану відпустку; 55 711,23 грн сума cереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп на користь ОСОБА_1 судові витрати у даній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24 жовтня 2013 року була прийнята на посаду бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп. З моменту повномасштабного вторгнення не припинила виконувати посадові обов`язки бухгалтера та продовжувала виконувати роботу. Починаючи з 01 серпня 2022 року роботодавець припинив виплату заробітної плати. 05 січня 2023 року написала заяву на звільнення за згодою сторін, яка була погоджена роботодавцем. Проте, з моменту звільнення і до моменту звернення до суду розрахунок сум, належних їй при звільненні, не був проведений. Так, заборгованість по заробітній платі за період з 01 серпня 2022 по 05 січня 2023 року становить 39 224,27 грн. Відповідачем при звільненні не було проведено остаточний розрахунок та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 135 к.д., яка становить 42 471,00 грн до оподаткування. Загальна сума компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто за період з 06.01.2023 по 05.07.2023 складає 55 711,23 грн. до оподаткування.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін.

15.04.2024 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп надійшов відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що ТОВ "Уні-Груп" в особі директора Іваницького Максима Миколайовича поінформувало ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору між товариством та нею, з огляду на форс-мажорні обставини та відсутність виробничої діяльності через відсутність роботи, що стало наслідком введення в Україні воєнного стану. Товариством з обмеженою відповідальністю "Уні-Груп" й по цей час не здійснюється господарська діяльність у зв`язку із продовжуваною війною та перебуванням директора на військовій службі в ЗСУ. Відповідно до статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. У випадку, якщо у зв`язку з воєнними діями підприємство не може функціонувати - виникають підстави для зупинення господарської діяльності і для призупинення дії трудових договорів із найманими працівниками внаслідок неможливості надання роботодавцем відповідної роботи працівникам. Торгово-промислова палата України повідомила про засвідчення факту настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 24 лютого 2022 року. Таким чином, вбачаються передбачені процесуальним законом підстави для відмови в задоволенні вимог позовної заяви ОСОБА_1 . Також, наявна бухгалтерська та податкова звітність Товариства з обмеженою відповідальністю "Уні-Груп" підтверджує відсутність заборгованості перед бюджетом, що свідчить про одночасну оплату усіх податків із заробітної плати кожного працівника, що здійснюється саме під час виплати цієї заробітної плати працівникові. ОСОБА_1 навіть додатково, крім власне щомісячної заробітної плати, собі було перераховано кошти, а саме: зловживаючи службовим становищем, будучи бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю "Уні-Груп", безпідставно перераховувала на свій картковий банківський рахунок кошти з цільовим призначенням «на господарські потреби», присвоювала ті кошти, діючи в своїх корисливих інтересах, й по цей день, як і по день її звільнення з роботи, не відзвітувала про витрату цих коштів в інтересах ТОВ "Уні-Груп". Така підстава звільнення як звільнення з посади за угодою сторін згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, визначає, що спорів щодо умов роботи, виконання посадових обов`язків та здійснення розрахунків між сторонами не існує, тому що сторонами досягнуто угоди з усіх питань, що вирішуються при звільненні з посади.

18.07.2024 від представника позивачки адвоката Стахова А.О. надійшли додаткові пояснення, у яких зазначає, що товариством не спростовано будь-якими доказами (первинними документами) відсутність заборгованості з виплати заробітної плати. Дані бухгалтерської звітності є недопустимим доказом на підтвердження виплати заробітної плати, оскільки не фіксують таких відомостей.

Щодо посилання на форс-мажорні обставини, то при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Натомість лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру та не є доказом настання форс-мажору для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні.

Що стосується наказу відповідача «Про зупинення господарської діяльності на період воєнного часу», то такий не має жодної юридичної сили, оскільки датований 24.02.2022, натомість Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу», яким врегульовано таке питання, набрав чинності пізніше - 24.03.2022. Наказ від 24.02.2022 не було доведено до відома позивачки та його складено з метою подання до матеріалів цієї справи як «доказу», він не відповідає вимогам ч.2 ст.13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу», оскільки не містить будь-яких ідентифікуючих даних конкретного працівника, дія трудових відносин з яким зупиняється, та не містить причин, які вказують на неможливість здійснення господарської діяльності.

В судове засідання 18.02.2025 сторони не з`явились.

Від представника позивачки адвоката Стахова А.О. надійшла заява, в якій просить розглянути справу без участі позивачки та її представника, позов підтримує.

Від представника відповідача - адвоката Левчук Т.В. надійшла заява від 18.02.2025 про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю в іншому процесі у Житомирському апеляційному суді у справі № 296/1376/19 у судовому засіданні, що призначено на 14:30 18.02.2025.

З приводу наведеної заяви про відкладення розгляду справи суд зазначає, що адвокатом Левчук Т.В. не надано доказів, що вона є представником учасника у справі № 296/1376/19 у судовому засіданні, яка призначена до розгляду в Житомирському апеляційному суді на 14:30 18.02.2025. До того ж засідання у цій справі було призначено на 14 год.00 хв., що не позбавляло представника відповідача можливості з`явитися в судове засідання до Корольовського районного суду м.Житомира.

Також, за клопотаннями представника відповідача від 05.11.2024 (тимчасова непрацездатність), від 20.01.2025 (тимчасова непрацездатність) відкладався розгляд справи, проте представником позивача так і не надано доказів поважності причин неявки в судове засідання.

Крім того, товариство, як учасник судового процесу, не позбавлене права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що розгляд справи по суті неодноразово відкладався за клопотаннями представника відповідача, будь-яких додаткових заяв по суті справи, доказів, додаткових пояснень від представника не надходило, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 24.10.2013 по 05.01.2023 працювала на посаді бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп.

Наказом відповідача від 24.02.2022 № 24/02-22, у зв`язку із запровадженням воєнного стану, зупинено господарську діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп з 24.02.2022 на термін воєнного стану, призупинено дію трудових договорів з працівниками товариства на період військового стану (а.с.105, т.1).

05.01.2023 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади згідно наказу №1/05.01 від 05.01.2023 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу (а.с.103, т.1) та записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.7, т.1).

Оскільки відповідачем не було здійснено повний розрахунок з позивачкою на момент її звільнення, остання звернулася до суду із цим позовом про стягнення належних їй сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-IX), який набрав чинності 24 березня 2022 року. Вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 13 Закону № 2136-IX (в редакції станом на дату набрання чинності 24.03.2022), призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Тобто, головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (роботодавцю - надавати роботу, працівникові - виконувати роботу).

Під абсолютною неможливістю надання роботодавцем та виконання працівником роботи в контексті призупинення дії трудового договору, слід розуміти випадки неможливості забезпечувати працівникові умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи зазначеним працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва або майно роботодавця знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе у зв`язку з відсутністю можливостей для застосування такої форми організації праці або відсутністю на це його згоди, зокрема, з причин переміщення його з території, де ведуться активні бойові дії.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах: від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23).

Отже, роботодавець має право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

У справі, яка розглядається, судом установлено, що наказ Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп № 24/02-22, яким призупинено дію трудових договорів з працівниками товариства на період дії воєнного стану, датовано 24.02.2022, тобто раніше, ніж прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що вказує на його юридичну дефектність і неможливість застосування у спірних правовідносинах.

Крім того, такий наказ не відповідає приписам Закону № 2136-IX, оскільки він не містить підстави його прийняття (норма закону), в наказі відсутні будь-які відомості щодо працівників, з якими призупинено дію договору, а також його не було доведено до відома ОСОБА_1 , а можливість зупинення господарської діяльності вказаним законом взагалі не передбачена.

Отже, при вирішенні спору, судом не береться до уваги наказ № 24/02-22 Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп від 24.02.2022, а отже і посилання представника відповідача про призупинення дії трудового договору з позивачкою в період з 24.02.2022 до закінчення дії воєнного стану.

Згідно розрахунку, складеного представником позивачки (а.с.9-12, т.2): заборгованість товариства по заробітній платі за період з 01.08.2022 по 05.01.2023 складає 48 725,80 грн (39 224,27 грн без врахування податків); заборгованість з компенсації за невикористану відпустку - в сумі 42 471 грн за 135 к.д.; середній заробіток, який підлягає виплаті за час затримки розрахунку за період 06.01.2023 по 05.07.2023 (129 днів) складає 55 711, 23 грн.

Щодо суми заборгованості по заробітній платі.

З довідки форми ОК-5 (а.с.9-12, т.1) та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 3,4 квартал 2022 року з додатками 4ДФ (а.с.193-202, т.1), відомостей про нарахування заробітної плати застрахованим особам за 1 квартал 2023 року (а.с.225-228, т.1), ОСОБА_1 нараховано заробітної плати за період з серпня 2022 року по грудень 2022 року по 9500 грн в місяць та 1 225,80 грн за січень 2023 року, а всього 48 725,80 грн.

Згідно виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 за період з січня 2022 року по січень 2023 року (а.с.13-15, т.1) та фільтрованої виписки з рахунку товариства (а.с.116-117, т.1), позивачці фактично виплачено (після відрахування податків): 30 грудня 2022 року 7 647,50 грн зарплати за серпень 2022 року; 27 січня 2023 року 9 443, 88 грн зарплати та за звільнення, а всього 17 091,38 грн.

Отже, заборгованість по заробітній платі, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 за період з 01.08.2022 по 05.01.2023 становить 27 494,27 грн (без відрахування податків та зборів), яка обчислена наступним чином: 48 725,80 грн (нараховано) 21 231,53 грн (виплачено, ця ж сума еквівалентна 17 091,38 грн після вирахування податків та зборів).

Таким чином, вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню частково на суму 27 494,27 грн.

Щодо компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки (п.7 Порядку № 100).

У відповідності до довідки форми ОК-5 позивачці нараховано заробітної плати за період січень-грудень 2022 року в розмірі 113 883,79 грн. Кількість календарних днів, що включаються у розрахунок -362 днів. Кількість днів невикористаної відпустки 135 к.д.

Отже, сума компенсації за невикористані відпустки складає 42 471 грн (113 883,79 грн/362 к.д. х 135 к.д.).

Таким чином, суд погоджується із розрахунком компенсації, здійсненим представником позивачки, та вважає його обгрунтованим, а відтак вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

При цьому суд зауважує, що відповідачем не подано будь-яких доказів на спростування визначеної позивачкою суми компенсації, не надано власних розрахунків.

Щодо суми середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд зазначає наступне.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з п.5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Заробітна плата ОСОБА_1 за листопад 2022 року становила 9 500 грн, за грудень 2022 року 9 500 грн, а всього 19 000 грн. Отже, середньоденна заробітна позивача за 2 останніх місяці, що передували її звільненню складала 431,82 грн (19 000 грн/ 44 робочих дня).

Час затримки виплати заробітної плати за шість місяців з 06.01.2023 по 05.07.2023 складає 129 робочих днів, у зв`язку з чим середній заробіток для виплати позивачці компенсації за час затримки розрахунку при звільненні становить 55 704,78 грн (129 робочих днів х 431,82 грн) (до вирахування податків).

З огляду на наведене, на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп 55 704,78 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати.

Як вказує відповідач, він має бути звільнений від відповідальності за порушення строків виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні внаслідок форс-мажорних обставин.

Так, згідно з листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет та адресований: «Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.97 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

У постанові від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування положень статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» зазначив, що:

«- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;

- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката». (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

В силу вимог ч.ч.3, 4 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Суд відхиляє доводи відповідача про наявність форс - мажорних обставин, що зумовлює звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці.

Так, лист Торгово-промислової палати України, 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1., стосується всіх суб`єктів господарювання, та сам по собі не доводить наявність форс - мажорних обставин у конкретних правовідносинах сторін у цій справі. Інших належних доказів щодо форс- мажорних обставин відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене у сукупності, відсутність доказів, якими було б спростовано розрахунки позивача, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Щодо витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) від 05 липня 2012 року, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 19 Закону №5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу представником позивача - адвокатом Стаховим А.О. до суду подано:

- ордер серії АМ №1094387 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 , виданий 10.07.2024 адвокатом Стаховим Андрієм Олексійовичем на підставі договору про надання правничої допомоги № 1007-1 від 10.07.2024;

- договір про надання правничої допомоги №1007-1 від 10.07.2024, підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Стаховим А.О.;

- рахунок та детальний опис робіт, акт наданих послуг до договору про надання правової допомоги №1007-1 від 10.07.2024.

Згідно умов договору про надання правничої допомоги №1007-1 від 10.07.2024, клієнт ОСОБА_1 доручає, а адвокат Стахов А.О. приймає на себе обов`язок стосовно представництва інтересів клієнта та повного супроводу судової справи № 296/11470/23, яка перебуває в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира з правом представництва, зокрема, у судах всіх юрисдикцій.

Умови оплати послуг адвоката врегульовані іншою домовленістю сторін. Договір діє з моменту його підписання та діє до повного виконання.

Згідно рахунку та детального опису робіт, акту наданих послуг до договору про надання правової допомоги №1007-1 від 10.07.2024, адвокат Стахов А.О. та клієнт ОСОБА_1 узгодили наступний перелік послуг та їх вартість за договором на загальну суму 19 500 грн:

-16.07.2024 підготовка та подання до суду уточненого розрахунку ціни позову: 6 000 грн за 3 год. (2 000 грн за 1 год.);

- 18.07.2024 підготовка та подання додаткових пояснень: 6000 грн за 3год. (2000 грн за 1 год.);

- 18.07.2024 підготовка та подання заяви про врахування технічної описки: 500 грн за 0,5 год. (2 000 грн за 1 год.);

- участь в судових засіданнях 02.10.2024 1 год. та 20.01.2025 0,5 год. - 3 000 грн (2 000 грн за 1 год.);

- погоджена оплата участі в судовому засіданні 18.02.2025 в розмірі 2 000 грн.

У відповідності до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Наданими представником позивачки документами підтверджується факт надання правничої (правової) допомоги адвокатом Стаховим А.О. позивачу ОСОБА_3 у цивільній справі №296/11470/23.

Суд враховує, що представником позивача подано до суду уточнений розрахунок, додаткові пояснення, заяву про технічну описку, адвокат фактично брав участь в судових засіданнях: 29.05.2024 (тривало 5 хв.); 02.10.2024 (тривало 15 хв.); 20.01.2025 (тривало 15 хв.).

Беручи до уваги наведене, надані докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, обсяг витраченого часу представником позивача на участь у судових засіданнях, предмет спору та обсяг доказування, а також те, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, що, на думку суду, є достатнім, розумним та справедливим.

Керуючись статтями 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Цивільний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп (10014, м.Житомир, вул.Мала Бердичівська, 25, офіс 49, ) про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 27 494,27 грн (двадцять сім тисяч чотириста дев`яносто чотири грн 27 коп.), компенсацію за невикористану відпустку в сумі 42 471 грн (сорок дві тисячі чотириста сімдесят одна грн) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 55 704,78 грн (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот чотири грн 78 коп.).

Вказані суми визначені без урахування утриманих з них податків та інших обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп на користь ОСОБА_1 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) судових витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Уні - Груп на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн (п`ятнадцять тисяч грн).

В задоволенні решти вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28 лютого 2025 року.

Суддя М. В. Петровська