Дата документу 09.04.2025 Справа № 333/990/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/990/24 Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/107/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради про розірвання договору оренди та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року КП « ВРЕЖО №7» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди та виселення.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що 31.01.2020 р. між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (далі Орендодавець), Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» (далі Балансоутримувач) та адвокатом Тютюником М.В. (далі Орендар, Відповідач) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №494/2 по вул. Приходській, 60 (далі Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору Орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно частину нежитлового приміщення №66 підвального поверху (літ.А-5) загальною площею 20,0 кв.м. у складі приміщення №2 площею 17,1 кв.м. та місць загального користування площею 2,9 кв.м. для надання юридичних послуг.

Проте не зважаючи на умови Договору та вимоги закону відповідач систематично нехтує виконанням зобов`язань, покладених на відповідача Договором та законом.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, відповідач з моменту укладання Договору жодного разу не виконав свої зобов`язання по оплаті орендної плати у розмірі 70% від розміру орендної плати на рахунок місцевого бюджету, таким чином за відповідачем обліковується заборгованість по оплаті орендної плати на рахунок місцевого бюджету станом на 01.01.2024 р. в розмірі - 63 149, 87 грн.

Окрім того, щодо оплати орендної плати на рахунок балансоутримувача, то згідно розрахунку заборгованості, відповідачем з моменту укладення Договору було сплачено у вересні 2020 р. 1400,00 грн., у листопаді 2021 р. 1000,00 грн., у грудні 2021 р. 1000,00 грн. Станом на 01.01.2024 р. загальна заборгованість по оплаті орендної плати складає 27 323, 16 грн.

За результатами розгляду якого просили:

- розірвати договір оренди від 31.01.2020 №494/2 нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , укладений між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» та адвокатом Тютюником Михайлом Вікторовичем (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 );

- звільнити частину нежитлового приміщення №66 підвального поверху (літ.А-5) загальною площею 20,0 кв.м. у складі приміщення №2 площею 17,1 кв.м. та місць загального користування площею 2,9 кв.м. шляхом виселення адвоката Тютюника Михайла Вікторовича (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» (69032, м. Запоріжжя, пр. Металургів, 11, ).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Розірвано договір оренди № 494/2 від 31 січня 2020 року частини нежитлового приміщення № 66 підвального поверху ( літ.А-5) загальною площею 20,0 кв.м. у складі приміщення № 2 площею 17,1 кв.м. та місць загального користування площею 2,9 кв.м., розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , укладений між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, комунальним підприємством Виробниче ремонтно- експлуатаційне житлове об`єднання № 7» та ОСОБА_1 .

Звільнено частину нежитлового приміщення № 66 підвального поверху ( літ.А-5) загальною площею 20,0 кв.м. у складі приміщення № 2 площею 17,1 кв.м. та місць загального користування площею 2,9 кв.м., розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП « Виробниче ремонтно- експлуатаційне житлове об`єднання № 7» судовий збір у розмірі 6 056 гривень 00 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував доводи відповідача про наявність в нього тільки наміру укласти договір оренди, не врахував відсутність доказів автоматичної пролонгації договору, не звернув уваги про наявність рішення Запорізької міської ради про припинення діяльності КП « Виробниче ремонтно- експлуатаційне житлове об`єднання № 7».

13 грудня 2024 року від представника КП « Виробниче ремонтно- експлуатаційне житлове об`єднання № 7» - Ямаєвої Ю.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не виконання ОСОБА_1 обов`язків по оплаті орендної плати, які мають систематичний та триваючий характер, є істотним порушення умов договору, як наслідок існує достатньо підстав для припинення Договору оренди та виселення відповідача з орендованого ним приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.01.2020 р. між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (далі Орендодавець), Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» (далі Балансоутримувач) та адвокатом Тютюником М.В. (далі Орендар, Відповідач) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №494/2 по вул. Приходській, 60 (далі Договір). (а.с. 19-25)

Відповідно до розділу 1 Договору Орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно частину нежитлового приміщення №66 підвального поверху (літ.А-5) загальною площею 20,0 кв.м. у складі приміщення №2 площею 17,1 кв.м. та місць загального користування площею 2,9 кв.м. для надання юридичних послуг.

Згідно п. 2.1. договору вступ Орендаря у платне користування нежитловим приміщенням настає одночасно з підписання сторонами Договору та Акту прийому-передачі вищевказаного нежитлового приміщення.

Акт приймання-передачі нежитлового приміщення підписано сторонами 31.01.2020 р. (а.с. 27)

Згідно п. 5.2. Договору Орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі оплачувати орендну плату згідно п.3.4. Договору з урахуванням її індексації незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно п. 3.4. Договору орендна плата розраховується та спрямовується орендарем наступним чином: 70% від розміру орендної плати за кожний місяць сплачується орендарем самостійно на рахунок місцевого бюджету до 15 числа місяця, наступного за звітним; 30% від розміру орендної плати за кожен місяць (з нарахуванням ПДВ) сплачується орендарем балансоутримувачу не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно п.3.7. Договору за порушення строків оплати орендної плати або обсягу платежу, орендар зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 3% від місячного розміру орендного платежу щодо якого було допущено відповідне порушення.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач з моменту укладання Договору жодного разу не виконав свої зобов`язання по оплаті орендної плати у розмірі 70% від розміру орендної плати на рахунок місцевого бюджету, в зв`язку із чим у відповідача утворилась заборгованість по оплаті орендної плати на рахунок місцевого бюджету станом на 01.01.2024 р. в розмірі - 63 149, 87 грн. (а.с. 10-11)

З моменту укладення Договору відповідачем було сплачено внески по оплаті оренди на рахунок балансоутримувача у вересні 2020 р. 1400,00 грн., у листопаді 2021 р. 1000,00 грн., у грудні 2021 р. 1000,00 грн. В зв`язку із чим у позивача утвориласть заборгованість станом на 01.01.2024 р. в розмірі 27 323,16 грн. (а.с. 12-13)

Згідно п. 11.1. строк дії договору до 31.12.2022 р.

Згідно п.11.4. Договору Договір може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін цей Договір може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх обов`язків та з інших підстав, передбачених законодавством України.

Згідно п. 9.3. Договору балансоутримувач має право вимагати дострокового розірвання Договору у випадку порушення орендарем обов`язків, передбачених Договором.

Згідно п.11.9. Договору його дія припиняється внаслідок: - закінчення терміну, на який його було укладено; - дострокового розірвання договору за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; - невнесення орендарем орендної плати протягом трьох місяців підряд; - тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У відповідності зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач з моменту укладання Договору жодного разу не виконав свої зобов`язання по оплаті орендної плати у розмірі 70% від розміру орендної плати на рахунок місцевого бюджету, в зв`язку із чим у відповідача утворилась заборгованість по оплаті орендної плати на рахунок місцевого бюджету станом на 01.01.2024 р. в розмірі - 63 149, 87 грн. (а.с. 10-11)

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували зазначений висновок суду першої інстанції.

Частиною другою ст. 651 ЦК України передбачено, що при відсутності згоди (домовленості) сторін про зміну або розірвання договору він може бути змінений чи розірваний на вимогу однієї із сторін лише за рішенням суду за наявності певних підстав, передбачених договором або законом. Однією із таких підстав є істотне порушення договору другою стороною. Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, діленням другою стороною. Така шкода може бути виражена як у вигляді та (або) упущеної вигоди, так і моральної (немайнової) шкоди.

Вищенаведені приписи ч. 2 ст. 651 ЦК України є загальними для розірвання договору та передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною, а також в інших випадках, установлених договором або законом.

В п. 11.9. Договору передбачено, що у разі невнесення орендарем орендної плати протягом 3-х місяців поспіль дія Договору припиняється.

З наявних у справі доказів суд першої інстанції з`ясував, що відповідачем порушено умови Договору, що є підставою для розірвання укладеного договору, з чим погоджується колегія суддів.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги про наявність у скаржника виключно наміру укладення угоди про оренду нежитлового приміщення, оскільки матеріали справи містять підписаний сторонами Договір оренди нежитлового приміщення №494/2 по вул. Приходській, 60 (а.с. 19-25) та Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 31.01.2020 р. (а.с. 27).

Не заслуговую також на увагу доводи апеляційної скарги щодо неспроможності тверджень позивача по автоматичне продовження строку дії Договору оренди нежитлового приміщення №494/2 по вул. Приходській, 60, оскільки згідно п. 5 Постанови КМУ від 27.05.2022 №634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати

закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону.

Доводи апеляційної скарги щодо прийняття Запорізькою міською радою рішення про припинення юридичної особи Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» не впливають на вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2024 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: