Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/7743/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Левка Т.Ю., секретар судового засідання Онисько С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Пийтерфолвівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача Пийтерфолвівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2009 року позивач постійно здійснювала догляд за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які через похилий вік та відсутність інших родичів потребували постійної турботи та піклування. Вказана обставина підтверджується договором довічного утримання, який 21.11.2009 року за реєстровим №2493 було посвідчено державним нотаріусом Виноградівської нотаріальної контори Боричок К.В. Підопічні померли у 2013 році. Крім реалізації права володіння дворогосподарства покійних ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачем також багато років поспіль обробляються та використовуються земельні ділянки, які раніше на праві приватної власності належали її підопічним: земельна ділянка площею 0,55 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №021378 від 07.11.2001 року перебувала у власності ОСОБА_2 ; земельна ділянка площею 0,55 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №021377 від 07.11.2001 року перебувала у власності покійної ОСОБА_4 (рідної сестри підопічних), була успадкована ними, однак набуті речові права ними оформлено не було.

Вже більше дванадцяти років позивач одноосібно несе весь ризик та тягар утримання згаданого нерухомого майна. Аналогічна ситуація має місце після смерті титульних власників по теперішній день. Заповітів покійні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не залишали, по їх смерті за прийняттям спадщини ніхто не звертався. Фактично позивач є володільцем двох земельних ділянок загальною площею 1,10 га з складу земель сільськогосподарського призначення на території Петрівської сільської ради, використовує такі у власних інтересах. Інші особи не декларують щодо згаданого нерухомого майна власних речових прав або інтересів. Враховуючи вищезазначені обставини, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у позивача виникло право власності на вказаний у цій позовній заяві об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України, у зв`язку з чим вона просить в судому порядку визнати за нею право власності на дані земельні ділянки за набувальною давністю.

Позивач у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином з невідомих суду причин в судове засідання не з"явився і від нього не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки.

У відповідності до порядку, встановленого ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві.

Так, в судовому засіданні встановлено, що з 2009 року позивач постійно здійснювала догляд за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які через похилий вік та відсутність інших родичів потребували постійної турботи та піклування.

Вказана обставина підтверджується договором довічного утримання, який 21.11.2009 року за реєстровим №2493 було посвідчено державним нотаріусом Виноградівської нотаріальної контори Боричок К.В.

Підопічні позивача померли у 2013 році, що стверджується свідоцтвами про смерть.

Крім реалізації права володіння дворогосподарства покійних ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачем також багато років поспіль обробляються та використовуються земельні ділянки, які раніше на праві приватної власності належали її підопічним:

1) земельна ділянка площею 0,55 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №021378 від 07.11.2001 року перебувала у власності ОСОБА_2 ;

2) земельна ділянка площею 0,55 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №021377 від 07.11.2001 року перебувала у власності покійної ОСОБА_4 (рідної сестри підопічних), була успадкована ними, однак набуті речові права ними оформлено не було.

Вже більше дванадцяти років позивач одноосібно несе весь ризик та тягар утримання згаданого нерухомого майна. Аналогічна ситуація має місце після смерті титульних власників по теперішній день.

Заповітів покійні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не залишали, по їх смерті за прийняттям спадщини ніхто не звертався.

Фактично позивач є володільцем двох земельних ділянок загальною площею 1,10 га з складу земель сільськогосподарського призначення на території Петрівської сільської ради, використовує такі у власних інтересах. Інші особи не декларують щодо згаданого нерухомого майна власних речових прав або інтересів.

Фактично на даний час позивач є володільцем вказаних земельних ділянок.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищезазначені обставини, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у позивача виникло право власності на вказаний у цій позовній заяві об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно положень ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо, умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням.

Згідно положень п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права, у зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння;

- безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Таку правову позицію відображено в постанові Великої Палати ВС від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17.

У даному випадку фактичних обставин справи відповідають вказаним правовим висновками Великої Палати ВС, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт - позивач є дієздатною особою, обсяг його правоздатності не обмежено, правові перепони щодо володіння ним об`єктом нерухомого майна з складу житлового фонду відсутні;

- законність об`єкта володіння - земельні ділянки є нерухомим майном, цивільний обіг якого не обмежено, речові права на нього зареєстровані;

- добросовісність заволодіння чужим майном ;

- відкритість володіння - позивач не приховував факт знаходження нерухомого майна в його володінні, не вчиняв дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння, поводився з майном так само, як поводився б з ним власник;

- безперервність володіння - період перебування земельної ділянки у тривалому володінні позивача не переривався протягом всього строку набувальної давності, часові рамки (межі) подій підтверджено документально;

- сплив установлених строків володіння - визначений законодавством строк безтитульного володіння для нерухомої речі закінчився;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю - застосування правового інституту набувальної давності у даному випадку не має законодавчих обмежень, фактичне володіння, не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.

Користування чужими земельними ділянками здійснюється позивачем відкрито, ніяких дій для приховування цього факту вона не здійснювала. Має місце добросовісне, але безтитульне (яке не спирається на будь-яку правову підставу), заволодіння майном. До цього часу жодних претензій щодо фактичного володіння позивачем нерухомим майном не заявлялося.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Відповідно до п.п.13, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач з 2009 року безперервно та добросовісно володіє земельними ділянками, розташованими на території Петрівської сільської ради ( теперішня назва Пийтерфолвівської сільської ради), тому, відповідно до положень ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України вважається такою, що в порядку набувальної давності набула право власності на вказане майно, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за набувальною давністю право власності на:

- земельну ділянку площею 0,55 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Петрівської сільської ради;

- земельну ділянку площею 0,55 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Петрівської сільської ради.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 18.04.2025.

ГоловуючийТ. Ю. Левко