Номер провадження: 22-ц/813/2573/25
Справа № 494/1093/24
Головуючий у першій інстанції Панчишин А. Ю.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 вересня 2024 року у складі судді Панчишина А.Ю.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 25.12.2009 серії САС 194620, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області від 10.12.2009 за №12-262, він володіє на праві власності часткою житлового будинку під літерою «А», загальною площею 97.0 кв.м. житловою площею 51,9 кв.м.; гаражем піл літерою «Б»; кухнею під літерою «В», душем під літерою «Г», сараєм під літерою «Д» та спорудами.

Вказане майно зареєстроване комунальним підприємством «Одеського міського бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості «28.12.2009» в книзі 29 на стор. 209 за №3043, номер витягу 24939159.

Також позивач стверджує, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер якого НОМЕР_1 , виданого 17.11.2015. Березівським міжрайонним управлінням юстиції в Одеській області, володіє на праві власності частиною земельної ділянки, площею 0,0531 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:002:0455, датою реєстрації земельної ділянки 02.10.2015.

Позивач наголошує, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер НОМЕР_2 , виданого 17.11.2015 Березівським міжрайонним управлінням юстиції в Одеській області володіє на праві приватної власності частиною земельної ділянки, площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:002:0453.

Окрім цього за вказаною адресою, знаходиться домоволодіння відповідача ОСОБА_2 , яке складається з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 97,2 кв. м., житловою 62, 8 кв. м.; сараю під літ. «Е»; літньою кухнею під літ. «Ж», гаражу під літ. «З», вбиральнею під літ. «И» та споруд., якій також належить 1/2 частина земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0455 та 1/2 земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0453.

За твердженням позивача частки співвласників є повністю відокремленими одна від одної з різними входами, вхідними дверима та з окремим комунікаціями та огорожами.

Між собою сторони домовилися про виділення із спільної часткової власності в одну цілу частину належного їм спільного майна та не мають претензій один до одного, згідно наданих суду правовстановлюючих документів.

Згідно висновку експерта з інвентаризації нерухомого майна від 06.06.2024 за № 33, можливо виділити в натурі частину нерухомого майна за технічними показниками, оскільки приміщення спільного користування відсутні. Зазначені новоутворені об`єкти мають окремі виїзди.

Враховуючи наведене, просить задовольнити позовні вимоги, виділити йому в натурі як окрему одиницю у власність частку із спільного майна по АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з житлового будинку під літерою «А», «А1», «а», «а1», загальною площею 97.0 кв.м; гаражем піл літерою «Б»; кухнею під літерою «В», душем під літерою «Г», сараєм під літерою «Д» та споруди; земельної ділянки площею 0,0531 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та припинити право спільної часткової власності шляхом поділу в натурі, згідно належних сторонам часток.

Позиція відповідача в суді першої інстанції

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву визнала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та мотивування його висновків

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виходячи з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач є співвласниками житлового будинку та двох земельних ділянок, однак позивач бажаючи виділення своєї частки в натурі не надав доказів щодо неможливості вчинення правочину щодо поділу житлового будинку та земельних ділянок в натурі між власниками.

Як вбачається з заяви про визнання позовних вимог відповідачем, та з доводів зазначених у самій позовній заяві сторони бажають припинити спільну часткову власність на нерухоме майно.

Позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили про порушення його матеріального права відповідачем у справі, виходячи з обставин того, що сторони є співвласниками житлового будинку та земельних ділянок, у зв`язку із чим право вимоги про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності заявлено передчасно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 вересня 2024 року та прийняти нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що його частка та частка відповідача повністю відокремлені одна від одної огорожею, з різними входами, вхідними дверима, з окремими комунікаціями. Між собою вони домовилися про поділ та виділення із спільної часткової власності в одну цілу частину належного їм спільного майна та не мають претензій один до одного, згідно поданих до суду правовстановлюючих документів.

Разом з тим, за фактичними обставинами справи існують перешкоди йому та співвласнику нерухомого майна в реалізації своїх інших прав, гарантованих Конституції України, реалізація яких пов`язана з отриманням індивідуальних довідок від органів державної влади місцевого самоврядування, організацій та підприємств, для надання їх за місцем потреби. Він та відповідач, співвласники нерухомого майна, позбавлені можливості жити повноцінним життям за своїми потребами, що є порушенням його матеріальних прав.

Зазначає, що питання розподілу нерухомого майна спільної часткової власності визначено документально, висновком експерта, фактичним виділенням та користуванням окремими частинами співвласників, не потребує окремого судового рішення є достатнім судовим рішенням про виділ в натурі окремої частки зі спільної часткової власності, припинення права частки в спільній частковій власності.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

14.02.2025 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. У вказаному клопотанні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 25.12.2009 серії САС 194620, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області від 10.12.2009 за №12-262, ОСОБА_1 володіє на праві власності 1/2 часткою житлового будинку під літерою «А», загальною площею 97.0 кв.м. житловою площею 51,9 кв.м.; гаражем піл літерою «Б»; кухнею під літерою «В», душем під літерою «Г», сараєм під літерою «Д» та спорудами.

Вказане майно зареєстроване комунальним підприємством «Одеського міського бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості «28.12.2009» в книзі 29 на стор. 209 за №3043, номер витягу 24939159.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, номер 47787364, виданого 17.11.2015 Березівським міжрайонним управлінням юстиції в Одеській області, ОСОБА_1 володіє на праві власності 1/2 частиною земельної ділянки, площею 0,0531 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:002:0455, датою реєстрації земельної ділянки 02.10.2015.

Окрім цього, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно номер НОМЕР_2 , виданого 17.11.2015 Березівським міжрайонним управлінням юстиції в Одеській області ОСОБА_1 володіє на праві приватної власності 1/2 частиною земельної ділянки, площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:002:0453.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 25.12.2009 серії САС 194619 яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області від 10.12.2009 року за №12-255, ОСОБА_2 володіє на праві власності іншою 1/2 часткою житлового будинку під літерою «А», загальною площею 97.2 кв.м. житловою площею 62.8 кв.м.; сараєм під літерою «Е».; л. кухнею під літ «Ж»; гаражем під літ. «З»; вбиральною під літ. «И», та спорудами. Вказане майно зареєстроване комунальним підприємством «Одеського міського бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості «29.12.2009 року » в книзі 29 на стор. 209 за №3043, номер витягу 24939427.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер якого НОМЕР_3 , виданого 17.11.2015 року. Березівським міжрайонним управлінням юстиції в Одеській області, відповідач ОСОБА_2 володіє на праві власності іншою 1/2 частиною земельної ділянки, площею 0,0531 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства , кадастровий номер :02:002:0455, датою реєстрації земельної ділянки 17.11.2015 року.

Окрім того, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 52155291 від 27.01.16 року, відповідач ОСОБА_2 володіє на праві приватної власності іншою 1/2 частиною земельної ділянки площею 0,1 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:002:0453, на підставі виникнення права за рішенням Березівської міської ради Березівського району Одеської області, серія та номер: 1775-VI від 11.08.2015 року та на підставі внесеного допису по рішенню про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27892900 від 21.0.2016 року Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Згідно висновку експерта з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 від 06.06.2024 за № 33, можливо виділити в натурі 1/2 частину нерухомого майна за технічними показниками, оскільки приміщення спільного користування відсутні. Зазначені новоутворені об`єкти мають окремі виїзди. Склад новоутворених об`єктів наступний: 1. Перший новоутворений об`єкт належить ОСОБА_1 , можливо виділити з житлового будинку літ. «А», «А1» , «а», «а1» приміщення : 1-передпокій площею 12.2 кв.м., 2- житлова, площею 20,4 кв.м., 3-житлова площею 13,6 кв.м., 4 житлова площею 4,6 кв.м, 5- коридор площею 7,2 кв. м., 6 кухня, площею 12,6 кв. м., 7 котельна площею, 3.7 кв.м., ванна площею 4,3 кв.м., 1-веранда площею 5,1 кв.м. , ІІ житлова площею 13,3 кв.м. (загальною площею 97,0 кв.м., житловою 51.9 кв. м.), гараж, літ «Б», л. кухня літ. «В», л. душ. «Г», сарай літ. «Д», ворота №1, огорожа №3. 2 Другий новоутворений об`єкт належить власнику ОСОБА_2 , можливо виділити з житлового будинку літ. «А», «А1», «а», «а1» приміщення 1- передпокій, площею 12,6 кв.м., 2-житлова 23,9 кв.м., 3 житлова площею 5.5. кв.м., 4 житлова площею 18.4 кв. м., 5 житлова площею 15 кв.м., І-веранда площею 11.0 кв.м., ІІ кухня площею 6.8 кв.м., ІІІ- ванна площею 4.0 кв.м. (загальною площею 97,2 кв м., житловою 62,8 кв.м.) сарай літ. «Е», л. кухня літ. «Ж», гараж літ. «З» , вбиральна літ. «И», ворота №2, огорожа №4.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, в частині мотивування його висновків.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили про порушення його матеріального права відповідачем у справі, виходячи з обставин того, що сторони є співвласниками житлового будинку та земельних ділянок, у зв`язку із чим право вимоги про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, тому заявлено передчасно.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підстав відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частин першої-третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 367 ЦК України).

У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 вказано, що «при вирішенні справи слід було врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки».

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Аналіз статей 183, 358, 364 ЦК України дозволяє зробити висновок, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу нерухомого майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, другої статті 76, частини першої статті 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21) вказано, що «кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 (провадження N 61-22087св19) зроблено висновок, що "відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється".

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив суд виділити йому в натурі як окрему одиницю у власність частку із спільного майна по АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з житлового будинку під літерою «А», «А1», «а», «а1», загальною площею 97.0 кв.м; гаражем піл літерою «Б»; кухнею під літерою «В», душем під літерою «Г», сараєм під літерою «Д» та споруди; земельної ділянки площею 0,0531 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та припинити право спільної часткової власності шляхом поділу в натурі, згідно належних сторонам часток.

Верховний Суд України у своїй постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13 також дійшов висновку, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності в разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача.

При цьому, загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси обох сторін.

Колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив саме про виділ належної йому частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння за правилами статті 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України ОСОБА_1 не заявляв.

Згідно висновку експерта з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 від 06.06.2024 за № 33, можливо виділити в натурі 1/2 частину нерухомого майна за технічними показниками, оскільки приміщення спільного користування відсутні. Зазначені новоутворені об`єкти мають окремі виїзди. Склад новоутворених об`єктів наступний: 1. Перший новоутворений об`єкт належить ОСОБА_1 , можливо виділити з житлового будинку літ. «А», «А1» , «а», «а1» приміщення : 1-передпокій площею 12.2 кв.м., 2- житлова, площею 20,4 кв.м., 3-житлова площею 13,6 кв.м., 4 житлова площею 4,6 кв.м, 5- коридор площею 7,2 кв. м., 6 кухня, площею 12,6 кв. м., 7 котельна площею, 3.7 кв.м., ванна площею 4,3 кв.м., 1-веранда площею 5,1 кв.м. , ІІ житлова площею 13,3 кв.м. (загальною площею 97,0 кв.м., житловою 51.9 кв. м.), гараж, літ «Б», л. кухня літ. «В», л. душ. «Г», сарай літ. «Д», ворота №1, огорожа №3. 2 Другий новоутворений об`єкт належить власнику ОСОБА_2 , можливо виділити з житлового будинку літ. «А», «А1», «а», «а1» приміщення 1- передпокій, площею 12,6 кв.м., 2-житлова 23,9 кв.м., 3 житлова площею 5.5. кв.м., 4 житлова площею 18.4 кв. м., 5 житлова площею 15 кв.м., І-веранда площею 11.0 кв.м., ІІ кухня площею 6.8 кв.м., ІІІ- ванна площею 4.0 кв.м. (загальною площею 97,2 кв м., житловою 62,8 кв.м.) сарай літ. «Е», л. кухня літ. «Ж», гараж літ. «З» , вбиральна літ. «И», ворота №2, огорожа №4.

Таким чином, з наданого позивачем висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна не можливо встановити розмір ідеальних часток (яка відповідає розміру й вартості його частки) співвласників будинку, та чи не порушуються вказаним виділом права та інтереси відповідача.

Крім того, ОСОБА_1 звертаючись до суду просив виділити йому в натурі земельної ділянки площею 0,0531 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд.

Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Отже, при вирішенні спору про виділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого виділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту виділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює виділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Ці норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового врегулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (частина перша, четверта статті 88 ЗК України).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18) вказала, що аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав.

Статті 364, 365 та 367 ЦК України містять різні способи захисту цивільних прав співвласників майна.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що «допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу».

Колегія суддів наголошує, що належними та допустимими доказами можливості виділу в об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу.

Однак, ОСОБА_1 не було надано доказів про технічну можливість поділу земельної ділянки, варіантів розподілу який буде найбільш наближеним до розміру часток сторін у праві спільної часткової власності та передбачає найменший відступ від ідеальних часток.

Таким чином, позивачем не було надано висновку експерта щодо технічної можливості виділу частки в натурі об`єкта нерухомого майна щодо земельної ділянки, крім того із клопотанням про проведення експертизи останній також не звертався.

Без висновку експерта суд позбавлений можливості здійснити виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Таким чином, встановивши що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка 0,0531 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:002:0455, земельна ділянка площею 0,1 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:002:0453, належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тому виділ частки в цьому майні без надання доказів щодо технічної можливості виділу, лише для позивача є неможливим.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови .

В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 вересня 2024 року змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 17.04.2025

Головуючий

Судді: