Номер провадження: 22-ц/813/1185/25
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2024 року, постановленого під головуванням судді Мурманової І.М., повний текст рішення складений 20 лютого 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сакал Інни Миколаївни про визнання незаконною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. про визнання незаконною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, в якому просила визнати незаконною відмову приватного нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яка викладена у постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 14 липня 2023 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_2

08 листопада 2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. відкрита спадкова справа № 77/2022 на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3

14 липня 2023 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Сакал І.М. з заявою, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності спадкодавцю ОСОБА_2 .

Для отримання свідоцтва про право на спадщину та на підтвердження належності спадкодавцю ОСОБА_2 зазначеного майна позивачка надала приватному нотаріусу договір №98-380 купівлі-продажу нерухомого майна, який було укладено нею разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , від імені та в інтересах позивачка діяла як матір, з ОСОБА_6 та зареєстровано 20 травня 1998 року на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь».

На підставі цього договору була набута у власність квартира АДРЕСА_1 .

Також позивачка надала нотаріусу рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2005 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_8 , третя особа Суворовська районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання часток в спільній сумісній власності, визнанні права власності на частину квартири в порядку спадкоємства за заповітом, яким було встановлено факт належності квартири АДРЕСА_1 покупцям ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 на праві власності на підставі зазначеного вище договору №98-380 купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного та зареєстрованого 20 травня 1998 року на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь», та визначено, що кожному з покупців належить по 1/4 частці цієї квартири. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частку цієї квартири в порядку спадкоємства за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

14 липня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Відмова мотивована тим, що наданий договір купівлі-продажу нерухомого майна не відповідає вимогам Закону.

Позивачка вважає, що відмова приватного нотаріуса Сакал І.М. видати свідоцтво про право на спадщину є незаконною, оскільки наданий договір підтверджує право власності спадкодавця на належне їй майно.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушення ст. 89 ЦПК України не дослідив лист приватного нотаріуса №301/02-14 від 10.07.2023 року та судове рішення, не встановив, чи є рішення суду правовстановлюючим документом, яке самостійно або в сукупності з біржовим договором, підтверджує право власності спадкодавця ОСОБА_2 на належну їй частку майна, чи може на його підставі нотаріусом бути видано свідоцтво про право власності.

Також апелянт вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин ст.ст. 47, 48 ЦК УРСР, оскільки зазначені норми законодавства не регулюють правовідносини сторони правочину з приватним нотаріусом з приводу визнання угод дійсною та/або недійсною.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Логовський В.В., представник приватного нотаріуса Сакал І.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Склярової Л.Ю., представника ОСОБА_1 , адвоката Логовського В.В., представника приватного нотаріуса Сакал І.М., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 20.05.1998 року на Одеській універсальній біржі «Вітязь» було укладено договір № 98-380 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір було укладено між ОСОБА_6 , як продавцем та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , 1990 року народження, як покупцями (а.с. 7-8).

Згідно копії рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21.10.2005 року (справа №2-6324/2005) - визначено частки у праві спільної власності за ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , у порядку спадкоємства за заповітом, що залишився після смерті померлого ОСОБА_4 (а.с. 9-10).

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 7811 (а.с. 5).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання незаконною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, позивач зазначила, що 14.07.2023 року приватним нотаріусом було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмова у вчиненні нотаріальної дії обґрунтована тим, що наданий договір купівлі-продажу нерухомості було зареєстровано на Одеській Універсальній біржі «Витязь», а тому даний правовстановлюючий документ не відповідає вимогам Закону.

Судом встановлено, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. 14.07.2023 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину частку квартири АДРЕСА_1 , нині ОСОБА_10 . Постанова про відмову мотивована тим, що при відкритті спадкової справи нотаріусу було надано документ, що підтверджує право власності спадкодавця на 1/4 частку квартири під АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна № 98-380 виданий Одеською універсальною біржею, 20.05.1998 року, зареєстрований Одеський міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, 22.06.1998 року, номер запису: 3145 в книзі: 8допк-92.

Згідно із Законом України «Про товарну біржу» в редакції від 16.02.1993 року, біржові операції дозволяється здійснювати тільки членами біржі або брокерами. Вище вказаний договір було укладено зі сторони покупців фізичною особою від імені неповнолітньої особи. Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 46, 49, 50 ЗУ «Про нотаріат» ст.ст. 220, 334 ЦК України, ст.ст. 15,16 ЗУ «Про товарну біржу» в редакції від 16.02.1993 року - постановлено відмовити у видачі свідоцтва (а.с. 11).

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії відповідає вимогам Закону, а тому підстави для визнання незаконною відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтерес фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (статті 50 Закону України «Про нотаріат»).

Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта.

Судом встановлено, що постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з підстав того, що наданий договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено зі сторони покупців фізичною особою від імені неповнолітньої особи.

Порядок правового регулювання діяльності органів та посадових осіб нотаріату в Україні визначено Законом України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року.

Частиною 1 ст. 1 Законом України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ з посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, визначено ст.49 Закону України «Про нотаріат» і він не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

У відповідності до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії чи акта або відмови у її вчиненні, має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Згідно з п.п. 4.12 п.4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Пунктом 4.14. Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину визначено, що нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно ст. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Таким чином, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії.

Відповідно до частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину за законом врегульовано статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 (далі - Порядок).

У пункті 4.18 Порядку передбачено, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Зазначені положення Порядку не передбачають обов`язковості для нотаріуса витребовувати відомості про власника нерухомого майна з власної ініціативи від державних органів, а лише указують на те, що з метою перевірки, зокрема, складу спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину, нотаріус витребовує такі документи від спадкоємців, які підтверджують указані факти. У даному випадку нотаріус відповідно до вимог п. 4.18 Порядку лише може отримати відомості про спадкове майно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.

Отже, саме на спадкоємців покладений обов`язок представити документи, які підтверджують факт набуття спадкодавцем права на спадкове майно у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 11 ЦК УРСР від 18.07.1963 року повної цивільної дієздатності громадянин набуває з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Отже, членом товарної біржі може бути громадянин, який досягнув повноліття. Особою, яка має право укладення угоди від імені та в інтересах неповнолітньої особи є один із батьків, (усиновителів) або опікун, проте, договір не містить будь-яких приписів щодо укладення угоди в інтересах неповнолітньої особи саме її законним представником.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 року № 3 (у редакції, чинній на момент укладення правочину), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

З урахуванням викладеного, судом приймаються до уваги твердження відповідача щодо того, що, договір №98-380 не міг бути прийнятий нотаріусом як правовстановлюючий.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

За правилом статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачалося право особи на укладення договорів купівлі-продажу і їх реєстрація на товарній біржі без нотаріального посвідчення таких договорів.

Так, нотаріальне посвідчення договору може бути компенсоване рішенням суду за умови дотримання таких вимог:

сторони домовились щодо усіх істотних умов договору;

така домовленість підтверджена письмовим доказом;

відбулося повне або часткове виконання договору;

одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

У разі позитивного рішення суду наступне нотаріальне посвідчення договору не потребується, в такому випадку судове рішення має «компенсаторне» значення. Дане правило не може бути застосоване: якщо сторонами не була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов договору; якщо відсутні письмові докази того, що така угода мала місце; якщо не відбулося повне або часткове виконання договору.

При визнанні договору дійсним суд має перевірити, чи підлягає цей договір нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений і чи не містить даний договір якихось протиправних умов, а також чи відповідає правочин загальним вимогам, зазначеним у статті 203 ЦК України, а саме: відповідність змісту правочину ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину, відповідність його внутрішній волі; правочин повинен бути вчинений у форму, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Лише перевірка та встановлення всіх перерахованих вище обставин, за наявності встановлення факту ухилення сторони від нотаріального посвідчення, може бути підставою для ухвалення законного рішення про задоволення позову про визнання дійсною угоди.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Перевіряючи законність дій нотаріуса, суддя повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з`ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення.

Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення, за недоведеністю заявлених позовних вимог.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції в порушення ст. 89 ЦПК України не дослідив лист приватного нотаріуса №301/02-14 від 10.07.2023 року та судове рішення, не встановив, чи є рішення суду правовстановлюючим документом, яке самостійно або в сукупності з біржовим договором, підтверджує право власності спадкодавця ОСОБА_2 на належну їй частку майна, чи може на його підставі нотаріусом бути видано свідоцтво про право власності, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки приватним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з підстав того, що наданий договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено зі сторони покупців фізичною особою від імені неповнолітньої особи, тобто є таким, що не підтверджує факт набуття спадкодавцем права на спадкове майно у встановленому законодавством України порядку.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для реєстрації права власності на 1/4 частину квартири за ОСОБА_2 є рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21.10.2005 року, в якому не визнавалось право власності за ОСОБА_2 , а вирішувалось питання частки (а.с. 9-10, 12).

Доводи про те, що суд помилково застосував до спірних правовідносин ст.ст. 47, 48 ЦК УРСР, оскільки зазначені норми законодавства не регулюють правовідносини сторони правочину з приватним нотаріусом з приводу визнання угод дійсною та/або недійсною, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції на законних підставах застосував до спірних правовідносин порядок правового регулювання діяльності органів та посадових осіб нотаріату в Україні, який визначений Законом України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року.

На момент розгляду справи суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21 квітня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда