Справа № 367/3846/19
Провадження №2/367/271/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

17 квітня 2025 Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Тараненко О.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно, який обґрунтувано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син ОСОБА_1 ОСОБА_6 . За час свого життя ОСОБА_6 склав заповіт від 23 січня 1998 року на ім?я своєї дружини ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_6 23 грудня 2014 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. була заведена спадкова справа №1531/2014. До складу спадщини входить наступне майно: 45/100 часток будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; частки житлового будинку з відповідною часткою будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; частки земельної ділянки площею 0,4059 гектарів, кадастровий номер :01:005:0070, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Оскільки, ОСОБА_1 є непрацездатною, вона має право на обов`язкову частку у спадщині у відповідності до ст. 1241 ЦК України.

В той же час нотаріусом 18 грудня 2018 року було винесено три постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до яких ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на наступне майно у зв?язку з тим, що не було надано правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на майно на ім?я померлого: 45/600 часток будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/18 частки житлового будинку з відповідною часткою будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/12 частки земельної ділянки площею 0,4059 гектарів, кадастровий номер :01:005:0070, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Правовстановлюючі документи на вищевказане майно зберігаються у Відповідача, яка перешкоджає Позивачу отримати спадщину. Позивачка намагалася самостійно отримати документи на майно та зверталася до відповідних органів державної влади, однак, їй не було надано жодних правовстановлюючих документів на майно.

Просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 45/600 часток будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/18 частки житлового будинку з відповідною часткою будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/12 частки земельної ділянки площею 0,4059 гектарів, кадастровий номер :01:005:0070, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Судові витрати покласти на Відповідача.

Ухвалою суду від 11.10.2021 справу прийнято до провадження судді Мерзлого Л.В., визначено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.10.2024 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 від частини позовних вимог відмовилась, а саме від вимоги про визнання за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 45/600 часток будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та така відмова була прийнята судом. Решту позовних вимог позивач та представник позивача просили задовольнити. Допитана в судовому засіданні позивач в якості свідка суду пояснила, що проживає у в частині будинку, право власності на яке просить визнати в суді.

Представник відповідача в судовому засіданні позов в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на 1/18 частки житлового будинку з відповідною часткою будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/12 частки земельної ділянки площею 0,4059 гектарів, кадастровий номер :01:005:0070, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, визнав, проти задоволення позову в цій частині не заперечував.

Третя особа в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлялась.

Суд, перевіривши доводи, викладені на обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, беручи до уваги відмову позивача від частини позовних вимог та визнання відповідачем решти вимог позову, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

За час свого життя ОСОБА_6 склав заповіт від 23 січня 1998 року, зареєстрований в реєстрі за № 3-280 на ім?я своєї дружини ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_6 23 грудня 2014 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. була заведена спадкова справа №1531/2014.

До складу спадщини після смерті ОСОБА_6 входить наступне майно: 45/100 часток будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/3 частки житлового будинку з відповідною часткою будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; частки земельної ділянки площею 0,4059 гектарів, кадастровий номер :01:005:0070, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Постановами державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 18.12.2018 ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно зі ст. 1241 ЦК України на: 45/600 часток будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/18 частку житлового будинку з відповідною часткою будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/12 частки земельної ділянки площею 0,4059 гектарів, кадастровий номер :01:005:0070, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_6 у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності на частку вказаного майна на ім`я померлого.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Згідно пункту 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна.

У роз`ясненнях, наданих у пункті 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає зі закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України встановлено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Отже, за відсутності будь якого застереження, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважаються встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст. 82 ЦПК України, є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, потрібно врахувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: особа ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 16, 328, 1216, 1218, 1261, 1297 Цивільного кодексу України, 12, 13, 81, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: особа ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності в порядку спадкування за законом на наступне майно:

- 1/18 частки житлового будинку з відповідною часткою будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 1/12 частки земельної ділянки площею 0,4059 га кадастровий номер :01:005:0070, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланнямhttp://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Л.В. Мерзлий