Справа № 201/2693/25
Провадження № 2/201/2292/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Батманової В.В.

з секретарем судового засідання Дейнега А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

05.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики (а.с. № 1-7).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.В. від 06 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. № 27).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.01.2023 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір цесії (переуступки права вимоги), згідно з яким позивач отримав право вимоги боргу від ОСОБА_2 на суму 120000,00 доларів США за договором позики від 05.01.2022. Після укладення договору цесії позивач виконав усі належні дії для офіційного повідомлення ОСОБА_2 про зміну кредитора. У зв`язку з цим 20.01.2023 позивач направив ОСОБА_2 офіційне повідомлення та вимогу про погашення боргу, однак на момент подання позовної заяви відповідач не здійснив жодних платежів на користь позивача. Боргове зобов`язання ОСОБА_2 є дійсним і підлягає виконанню відповідно до умов первинного Договору позики від 05.01.2022. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача свідчить про ухилення від виконання договірних зобов`язань, що є підставою для звернення до суду з метою примусового стягнення заборгованості.

Крім того 15.01.2023 між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався виплатити позивачу 30000,00 доларів США. Відповідно до умов договору, ця сума є зобов`язанням ОСОБА_3 , що виникло у зв`язку з його порукою перед позивачем щодо виконання грошових зобов`язань. Однак, після настання визначеного строку сплати 15.04.2023, відповідач не здійснив відповідної оплати, чим порушив умови договору. З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з усними та письмовими вимогами про добровільне виконання зобов`язань. Зокрема, 20.01.2023 позивач направив офіційну вимогу про повернення боргу, однак зазначена вимога залишилася без відповіді та виконання. Таким чином, ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх договірних зобов`язань, що є підставою для звернення позивача до суду з метою примусового стягнення заборгованості у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму позики у розмірі 120000 доларів США, що становить 5015124,00 грн., а з відповідача ОСОБА_3 суму позики у розмірі 30000,00 доларів США, що становить 1253781,00 грн.

Позивач в наданій суду заяві просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позов підтримує в повному обсязі.

Відповідачі також надали заяви, в яких просили справу розглядати без їх участі, позовні вимоги визнали в повному обсязі.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 15.01.2023 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір цесії (переуступки права вимоги), згідно з яким позивач отримав право вимоги боргу від ОСОБА_2 на суму 120000,00 доларів США за договором позики від 05.01.2022.

Після укладення договору цесії позивач виконав усі належні дії для офіційного повідомлення ОСОБА_2 про зміну кредитора. У зв`язку з цим 20.01.2023 позивач направив ОСОБА_2 офіційне повідомлення та вимогу про погашення боргу, однак на момент подання позовної заяви відповідач не здійснив жодних платежів на користь позивача.

Боргове зобов`язання ОСОБА_2 є дійсним і підлягає виконанню відповідно до умов первинного договору позики від 05.01.2022.

Крім того 15.01.2023 між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався виплатити позивачу 30000,00 доларів США.

Відповідно до умов договору, ця сума є зобов`язанням ОСОБА_3 , що виникло у зв`язку з його порукою перед позивачем щодо виконання грошових зобов`язань.

Однак, після настання визначеного строку сплати 15.04.2023, відповідач не здійснив відповідної оплати, чим порушив умови договору.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з усними та письмовими вимогами про добровільне виконання зобов`язань.

Зокрема, 20.01.2023 позивач направив офіційну вимогу про повернення боргу, однак зазначена вимога залишилася без відповіді та виконання.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідачі не виконали умови договорів позики та поруки і не повернули позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначених сум на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як видно з розписок, відповідачем підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, доводить факт отримання позивачем грошей у борг.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 05.01.2022 в розмірі 120000,00 доларів США, а з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором поруки від 15.01.2023 в розмірі 30000,00 доларів США.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284ц17.

Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.04.2025 - 1 дол. США складає 41,2152 грн. Отже, з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 120000,00 дол. США, що становить 4945824,00 грн., а з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 30000,00 дол. США, що становить 1236456,00 грн.

Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 справа №911/165/18 зазначено наступне.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 12112,00 грн., а з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 3028,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 1047, 1048 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 24.10.2018 у справі № 296/12238/15-ц (провадження № 61-29294св18), ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч.4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти за договором позики від 05.01.2022 в розмірі 120000 (сто двадцять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти за договором поруки від 15.01.2023 в розмірі 30000 (тридцять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 12112 (дванадцять тисяч сто дванадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Батманова