Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1250/24

08 квітня 2025 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О.О., секретаря судового засідання Двібородчин І.В. за участю: представника позивача адвоката Думич О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Богородчани цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Щадей Н.В., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Дзвиняцької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

В позові зазначено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є племінницею ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Родинні зв?язки між ними підтверджуються наступним. Бабуся та дідусь Позивачки: у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилися діти:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 . ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 . Тітка Позивачки - ОСОБА_8 . Між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 27 серпня 1982 року укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 . Тітка Позивачки змінила прізвище на ОСОБА_11 . ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_6 . ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не мали своїх дітей. Мати Позивачки - ОСОБА_12 . 03.05.1991 року укладено шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , актовий запис N?673. Мати Позивачки змінила прізвище на ОСОБА_14 . 03.12.2008 року укладено шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 . Мати Позивачки змінила прізвище на ОСОБА_17 . ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_18 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_8 Позивачка - ОСОБА_19 . ІНФОРМАЦІЯ_8 народилася Позивачка ОСОБА_20 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_9 . 11 червня 2019 року ОСОБА_20 та ОСОБА_21 уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб НОМЕР_10 , зареєстрований під НОМЕР_11 . Внаслідок укладення шлюбу ОСОБА_20 змінила прізвище на ОСОБА_22 .

Впродовж останніх двох років життя ОСОБА_2 , Позивачка проживала разом з нею, оскільки тітка потребувала догляду у зв?язку з погіршенням стану здоров?я, після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 . Після смерті тітки Позивачки ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка звернулася до приватного нотаріуса Івано-Франківського нотаріального округу Українець В.В. із заявою про прийняття спадщини своєї померлої тітки ОСОБА_2 . Однак відповідно до постанови приватного нотаріуса Українець В.В. N?51/02.31 від 07 серпня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину з наступних причин: 1. Спадкоємцем за законом ОСОБА_1 пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини, передбачений ч. 1 статті 1270 Цивільного кодексу України; 2. Спадкоємцем за законом ОСОБА_1 не подано жодних правовстановлюючих документів на спадкове_майно. Однак, впродовж останніх двох років життя ОСОБА_2 Позивачка проживала разом з нею, оскільки внаслідок погіршення стану здоров?я її тітка не могла доглядати за собою. Необхідність проживання разом з спадкодавцем зумовило і те, що в неї не було власних дітей, на той час її чоловік ОСОБА_10 вже помер, а тому доглядати за нею було нікому. Позивачка була її найближчим та єдиним родичем, яка могла забезпечити їй необхідне піклування та спілкування. До дня своєї смерті ОСОБА_2 проживала разом із Позивачкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт проживання Позивачки із ОСОБА_2 на момент смерті доводиться показаннями свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 .

Під час звернення Позивачки до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Українець В.В. для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, приватний нотаріус повідомила про неможливість видачі такого у зв?язку з пропуском Заявником строку подання заяви про прийняття спадщини.

Вказана відповідь від 07.09.2024 року складена з урахуванням того, що Позивачка не була зареєстрована разом зі Спадкодавицею на час смерті. Відповідно до довідки Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 17.10.2023 року та відповіді на адвокатський запит від 02.09.2024 N? 1497/643-1507 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 у зв?язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_9 . Однак у відповіді на адвокатський запит, Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради зазначило, що не має можливості надати відповідь на питання, щодо осіб, які проживали разом з ОСОБА_2 на день її смерті. Позивачка пропустила строк на прийняття спадщини у зв?язку із тим, що вона проживала разом із своєю тіткою ОСОБА_2 на час її відкриття, а тому вважала, що вона прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Зазначає, що домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належало бабусі Позивачки - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 . Відповідно до Довідки N?480, виданої виконавчим комітетом Луквицької сільської ради N?480, виданої в грудні 2013 року, на момент смерті ОСОБА_7 у вищезгаданому домоволодінні ніхто не проживав та не подовжував проживати.

Заповіт від імені померлої ОСОБА_7 в сільській раді не посвідчувався і не реєструвався. Мати Позивачки, ОСОБА_18 , не зверталася до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. Натомість, з такою заявою зверталася тітка Позивачки, ОСОБА_2 . Відповідно до заяви N?502 від 19 грудня 2013 року, поданої в межах спадкової справи N?257/2013, ОСОБА_2 прийняла всю спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 . Більше того, ОСОБА_2 вступила в управління та володіння спадковим майном, а отже прийняла спадщину ОСОБА_7 шляхом вчинення фактичних дій. Водночас ОСОБА_2 за своє життя не змогла переоформити спадщину на своє ім?я після смерті своєї матері ОСОБА_7 , оскільки остання не мала правовстановлюючого документа на спірне домоволодіння. Однак право власності ОСОБА_7 на це домоволодіння підтверджується іншими документами, зокрема Довідкою N?480 Луквицької сільської ради від грудня 2013 року та копіями погосподарських книг. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_2 не отримала правовстановлюючий документ на домоволодіння, у Позивачки виникла об?єктивна неможливість переоформити право власності на домоволодіння на своє ім?я. Саме ця обставина стала причиною відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину зі сторони нотаріуса. Відповідно до довідки Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 17.10.2023 року та відповіді на адвокатський запит від 02.09.2024 N?1497/643-1507 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 у зв?язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_9 . Отже, оскільки Позивачка є єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_2 та проживала разом з нею в її останні роки життя, Позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 3 статті 1268 ЦК України, однак у зв?язку з відсутністю правовстановлюючого документа, не може зареєструвати своє право власності на спадщину, що і зумовило звернення до суду.

Ухвалою суду від 05 вересня 2024 року було відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування спадкових справ після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Думич О.І. доводи позову підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача - Дзвиняцької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, не з`явився, в матеріалах справи є клопотання сільського голови Г. Вітюк про слухання справи без участі представника відповідача, не заперечують щодо задоволення позову.

Представник відповідача Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області в судове засідання викликався належним чином про причини неявки суд не повідомив, суд зважаючи на положення ст. 223 ЦПК України, вважає можливим провести судовий розгляд у відсутність представника відповідача Івано-Франківської міської ради.

Дослідивши матеріали справи, суд приймає до уваги ті обставини, що відповідач Дзвиняцька сільська рада у поданій до суду заяві позовні вимоги визнає, відсутні інші спадкоємці за даними Спадкового реєстру, що свідчить, що права, свободи та інтереси інших осіб не будуть порушені. Позивач в іншому порядку, ніж судовий, не може захистити свої права на прийняття спадщини, а завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в статтях 1261-1265 цього Кодексу(спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У частині третій статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

У статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 694/1433/17 (провадження № 61-4135св20) зазначено, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Судом встановлено, що матеріалами справи доводиться, що позивачка ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_2 (а.с. 15-29).

З досліджений матеріалів спадкової справи №25/2023 заведеної після смерті ОСОБА_2 (136-177), вбачається , що спадкодавець ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.138).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке в свою чергу спадкодавець ОСОБА_2 успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_7 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №257/2013 (а.с.115-129).

Позивач ОСОБА_1 16 жовтня 2023 року звернулась із заявою до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 (а.с.137).

Постановою приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В. від 07 серпня 2024 року, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 (а.с.177).

В постанові від 07 серпня 2024 року, приватний нотаріус зазначив, що підставою для прийняття такого рішення були ті обставини, що спадкоємцем ОСОБА_1 порушено шестимісячний строк для прийняття спадщини передбачений ч.1 ст. 1270 ЦК України та що спадкоємцем ОСОБА_1 не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Як зазначає позивач, ОСОБА_2 за своє життя не змогла переоформити спадщину на своє ім?я після смерті своєї матері ОСОБА_7 , оскільки остання не мала правовстановлюючого документа на спірне домоволодіння.

Разом з цим, право власності ОСОБА_7 на це домоволодіння підтверджується Довідкою №?480 Луквицької сільської ради від грудня 2013 року (а.с.6), відповідно до якої згідно із записом в погосподарській книзі виконачого комітету Луквицької сільської ради №0236-1 за ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 значиться житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказані обставини також підтверджуються копіями погосподарських книг(а.с.35-48).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №392463421 від 27 серпня 2024 року, відсутня інформація про домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.44).

Згідно Довідки Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації копії технічного паспорту, Витягу з реєстру будівельної діяльності, щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 19 липня 2024 року (а.с.50-61), домоволодіння по АДРЕСА_1 складається із житлового будинку житловою площею 39,5 кв.м., загальною площею 79,8 кв.м., літня кухня 53,5 кв.м., сарай 18,2 кв.м., стайня 17,6 кв.м., стодола 13,1 кв.м., сарай 8,6 кв.м., сарай 6,1 кв.м., вбиральня 1,0 кв.м., рік завершення будівництва 1990.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_23 підтвердили той факт, що позивач протягом останній двох років життя спадкодавця ОСОБА_2 , проживала за своїм зареєстрованим місцем проживання у АДРЕСА_2 .

Суд визнає достовірність показань вказаних свідків, оскільки вони узгоджуються із дослідженими доказами.

При цьому слід зазначити, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності листа № 12/5-126 від 23 вересня 1999 року, Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України, об`єкти збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Так, в узагальненні ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" з даного питання зазначено наступне.

У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, яка була чинною до 13 грудня 1995 року, реєстрації підлягали усі будинки і домоволодіння, які були закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі документів, що підтверджують право власності.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалось в Україні (УРСР) з 1979 року.

На виконання Постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права, а записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку.

Так, постановою по справі №523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року Верховний Суд роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Отже, право на спадщину спадкоємця, який не здійснив держреєстрацію права, входить до складу спадщини після його смерті.

Суд приходить до висновку, що позивач, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину за законом(п`ятої черги ст.1265 ЦК України) після смерті тітки ОСОБА_2 . Також підлягає визнанню за позивачем права на спадкове майно домоволодіння по АДРЕСА_1 за відсутності державної реєстрації цього права за спадкодавцем. При цьому, суд враховує, що відповідно до записів у погосподарських книгах, щодо цього об`єкту нерухомого майна, останній був побудований до 1991 року, а тому записи у погосподарських книгах, відповідно до вищезазначених положень нормативних актів, прирівнюються до актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності спадкодавця на цей житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

За таких обставин заявлені вимоги є законними та обгрунтованими та підлягають повному задоволенню.

Відповідно до правової позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2020 року справа №456/2628/17, аналіз статті 1268 та книги 6 ЦК України свідчить, що спадковому праву характерний принцип універсальності спадкового правонаступництва, який проявляється у тому, що на стадії прийняття спадщини вона розглядається як єдине ціле, незалежно від підстави спадкування. Тобто особа реалізує свої права як спадкоємця, приймаючи спадщину, незалежно від підстави спадкування (за законом чи за заповітом). За своєю сутністю прийняття спадщини - це односторонній правочин, який спрямований на набуття спадкового майна (спадщини). Для прийняття спадщини властивий універсальний характер, оскільки воно поширюється на всю спадщину, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась, тобто на всі спадкові активи і пасиви. Прийняття може мати місце лише стосовно всієї спадщини як єдиного цілого. Відповідно прийняття частини спадщини означає прийняття всієї спадщини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" N 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим суд враховує, думку позивача, яка не заявляла вимогу про стягнення з відповідачів судових витрат, що відповідачі не вчиняли жодних дій, які б призвели до порушення прав позивачки і які, як наслідок, призвели до звернення останньої до суду з позовом. Відтак, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених останньою судових витрат по сплаті судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13,76,77-80,81, 82, 89,141, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Дзвиняцької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 .

Відповідач 1: Дзвиняцька сільська ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, адреса місцезнаходження: 77750, Івано-Франківська область Івано-Франківський район село Дзвиняч вулиця Степаняка,21, .

Відповідач 2: Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області, адреса місцезнаходження: 76004, Івано-Франківська область місто Івано-Франківськ вулиця М.Грушевського,21, .

Суддя :