Справа №504/3931/16-ц
Провадження №2/504/46/25
Комінтернівський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2025с-ще Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря Ориник М.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, с-ще. Доброслав, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, Доброславського відділу Державної виконавчої служби Одеського району Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання незаконним та скасування рішення Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 23.12.2015 року №м 56-УІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність ОСОБА_2 для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), скасування державної реєстрації права власності, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні належної ОСОБА_1 земельною ділянкою та знести самочинно побудовані споруди, які розташовані в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка надана ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), поновити строк на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання та видати виконавчий лист в новій редакції на виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року у справі № 1515/1135/12 про зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у встановленні меж земельної ділянки, площею 840 кв.м., по АДРЕСА_1 , а саме в такій редакції: «Боржнику- ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні належною їй земельною ділянкою, яка їй належить по першовідведенню 16,8х50 м. (840 кв.м), яку передано їй у приватну власність, та знести самочинно побудовані споруди», а також зобов`язати орган державної виконавчої служби разом із землевпорядником, згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду та рішення Комінтернівського районного суду Одеської області поновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа виданого на виконання рішення № 1515/1135/12 від 21.09.2015 року, та виконати установку меж належної ОСОБА_1 земельної ділянки по першовідведенню, 16,8х50 м. (840 кв.м), яку передано їй у приватну власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування № 130 від 27.11.1997 року, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, визнати незаконним рішення Комінтернівської селищної ради Одеського району Одеської області від 23.12.2015 року, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (якщо така реєстрація наявна), та заважає виконавчій службі виконати рішення вищих судових інстанцій, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 всі судові витрати та моральну шкоду, -

за участі ОСОБА_1 ,

адвоката Поночовної Т.Б., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2016 року пані ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області, який неодноразово уточнювала, і в остаточній редакції позову добавила відповідачем орган ДВС - Доброславський відділ Державної виконавчої служби Одеського району Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), і просила суд, з урахуванням неодноразових збільшень позовних вимог, визнати незаконним та скасувати рішення Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 23.12.2015 року №м 56-УІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність ОСОБА_2 для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), скасувати державну реєстрацію права власності, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні належної ОСОБА_1 земельною ділянкою та знести самочинно побудовані споруди, які розташовані в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка надана ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), поновити строк на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання та видати виконавчий лист в новій редакції на виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року у справі № 1515/1135/12, про зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у встановленні меж земельної ділянки, площею 840 кв.м., по АДРЕСА_1 , а саме в такій редакції: «Боржнику- ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні належною їй земельною ділянкою, яка їй належить по першовідведенню 16,8х50 м. (840 кв.м), яку передано їй у приватну власність, та знести самочинно побудовані споруди», а також зобов`язати орган державної виконавчої служби разом із землевпорядником, згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду та рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, поновити виконавче провадження з виконання виконавчого листа виданого на виконання рішення № 1515/1135/12 від 21.09.2015 року, та виконати установку меж належної ОСОБА_1 земельної ділянки по першовідведенню, 16,8х50 м. (840 кв.м), яку передано їй у приватну власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування № 130 від 27.11.1997 року, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, визнати незаконним рішення Комінтернівської селищної ради Одеського району Одеської області від 23.12.2015 року, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (якщо така реєстрація наявна), та заважає виконавчій службі виконати рішення вищих судових інстанцій, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 всі судові витрати та моральну шкоду.

Історія. Мотиви позову:

Заявниця стверджує, що у 1985 році вона отримала в спадщину житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Після оформлення своїх спадкових прав на будинок нею одразу же було вирішено питання щодо переоформлення на себе присадибної земельної ділянки, яка була їй передана у користування рішенням загальних зборів уповноважених колгоспу ім.ХХ зїзду КПРС площею 840 кв.м. зі складанням акту відводу на місцевості, з подальшим затвердженням рішення загальних зборів виконкомом селищної ради.

У березні 1986 року ОСОБА_1 у виконкомі Комінтернівської районної Ради отримала дозвіл на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 та отримала паспорт забудовника, де з технічної документації на забудову земельної ділянки вбачається, що здійснено винос в натуру земельної ділянки площею 840 кв.м., про що складено відповідний акт.

У порядку приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 звернулася до селищної ради за дозволом на приватизацію присадибної земельної ділянки, яка рішенням селищної ради в 1997 році передана їй у власність у тому же самому розмірі 840 кв.м.

Однак, приватизувати земельну ділянку позивачка не може вже тривалий час, оскільки із сусідами сумежних земельних ділянок іде спір за межи тому, що при обмірі її земельної ділянки зясувалося, що вона значно менше розміру, що була їй надана в користування, а в подальшому надано дозвіл на приватизацію.

Селищна рада, до якої сторони по справі зверталися за вирішенням спору щодо розмирів і меж земельних ділянок, обмежилася обміром їх земельних ділянок і рекомендувала звернутися до суду.

Враховуючи, що суміжні землекористувачі до згоди між собою не пришли, ОСОБА_1 за захистом своїх оспорюваних і невизнаних відповідачами прав вимушена була звернутися до суду.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року зобовязано ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не чинити перешкод у встановленні меж земельної ділянки загальною площею 840 кв.м. по АДРЕСА_1 , що знаходиться в користуванні ОСОБА_1 . В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2014 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року скасовано в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 року скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 24.10.2014 року, залишено в силі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 11.11.2015 року відмовлено у допуску справи до провадження.

На виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року, судом 21.09.2015 року видано виконавчий лист такого змісту: «зобовязати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не чинити перешкод у встановленні меж земельної ділянки загальною площею 840 кв.м. по АДРЕСА_1 , що знаходиться в користуванні ОСОБА_1 ».

На виконання вказаного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження ВП № 48851663, яке постановою державного виконавця Комінтернівського ВДВС Головного територіального управління юстиції Одеської області Іванова І.В. від 13.06.2016 року закінчено на підставі пункту 11 частини 1 статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконати рішення суду без участі боржника не виявилось можливим, у відношенні боржника винесено дві постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду та направлено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України.

Постановою слідчого Комінтернівського ВП ГУНП в Одеській області від 16.09.2016 року закрито кримінальне провадження № 0001514 від 26.08.2016 року за фактом невиконання судового рішення.

Закриваючи кримінальне провадження слідчий зазначив, що досудовим розслідуванням не встановлено у діях ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, так як фактично у рішенні Комінтернівського районного суду Одеської області не визначено в якій стороні земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не повинні вчиняти перешкоджання у встановлені меж земельної ділянки розміром 840 кв.м. по АДРЕСА_1 , яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 .

Заявниця вважає незаконним рішення Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 23.12.2015 року №м 56-УІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність ОСОБА_2 для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та, відповідно вважає необхідним ставити питання про скасування державної реєстрації права власності, оскільки акт прийомки передачі межових знаків на зберігання від 09.12.2014 року складався без присутності ОСОБА_1 , підпису заявниці в цьому самому акті не має, між сторонами існував спір щодо меж земельних ділянок.

Заявниця стверджує, що ОСОБА_2 на належній ОСОБА_1 земельній ділянці самочинно побудувала господарській споруди.

Заявниця вважає, що рішення суду не виконано органом виконавчої служби, дії та бездіяльність правоохоронних органів не призвели до виконання рішення суду, навпаки, кримінальне провадження закрито за відсутності складу кримінального правопорушення.

Крім того, вважала за доцільне, видати виконавчий лист на виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року в новій редакції, а саме: ««Боржнику- ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні належною їй земельною ділянкою, яка їй належить по першовідведенню 16,8х50 м. (840 кв.м), яку передано їй у приватну власність, та знести самочинно побудовані споруди».

Короткий зміст заперечень пані ОСОБА_2 .

У своїх запереченнях ОСОБА_2 вважала, що питання оскарження рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації з землеустрою та передачу їй у власність земельної ділянки повинно розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

Також ОСОБА_2 просила суд застосувати строки позовної давності (т.1 а.с. 75).

Також ОСОБА_2 вважала, що ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу на доведення своїх доводів про самочинну забудову відповідачем належної позивачці земельної ділянки.

ОСОБА_2 стверджує, що позивачка- ОСОБА_1 свідомо замовчує перед судом важливі відомості набуття земельної ділянки у порядку спадкування розміром лише 725 кв.м., а не 840 кв.м.

Крім того, вважала, що дійсна довжина земельної ділянки ОСОБА_1 становить 58 метрів, замість 50 метрів.

ОСОБА_2 стверджує, що твердження ОСОБА_1 про те, що 15.11.1985 року відповідно з актом виносу меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) були закріплені межі її земельної ділянки, які при будівництві будинку збилися, та сусіди з обох сторін понаставляли свої тини, - є не правдою.

ОСОБА_2 вказує, що огорожу між спірними земельними ділянками ставив дід позивачки ОСОБА_1 , який за життя ніколи не заявляв про порушення меж земельної ділянки.

Пізніше всі спори виникли лише з ОСОБА_1 , яка, за твердженням ОСОБА_2 , з порушенням норм ДБН збудувала житловий будинок і намагається за рахунок частини земельної ділянки ОСОБА_2 вирішити свої проблеми з обслуговування житлового будинку.

За твердженням пані ОСОБА_2 пані ОСОБА_1 не надала доказів самовільного захоплення земельної ділянки, не надала доказів позасудового врегулювання даного спору шляхом звернення до селищної ради.

Вважала, що повторне звернення із вимогами про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою є неприпустимим, оскільки вже існує рішення суду з цього питання.

Доводи Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області.

Представник органу місцевого самоврядування подав заяву про розгляд справи у свою відсутність (т.1 а.с. 32).

У раніше проведених судових засіданнях представник селищної ради заперечував проти вимог позову.

Представник органу ДВС повідомлений про дату, час та місце проведення розгляду справи, у раніше проведених судових засіданнях питання позову залишив на розсуд суду, пояснивши, що виконання рішення суду здійснювалось у відповідності до спеціального закону про виконання судових рішень.

Встановлені судом фактичні обставини:

Пані ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видано 06.10.1994 року Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області, належить на праві власності житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .

Первинно право власності на вказане домоволодіння було зареєстровано за головою колгоспного двору ОСОБА_5 на підставі рішення Комінтернівської селищної ради від 15.05.1967 року.

Згідно наявної у справі технічної документації та довідки Комінтернівського селищного голови Одеської області від 06.08.2012 року № 1827 вбачається, що розмір земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить 0,11 га., цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Рішенням Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 16.09.2013 року № 653-УІ надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) пані ОСОБА_2 , площею 0,1094 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ПП «ГЕОСКОМ» на підставі договору від 23.09.2013 року № 041 з пані ОСОБА_2 на її замовлення виготовлено технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) пані ОСОБА_2 , площею 0,1094 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому геодезичні роботи по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виконувались за допомогою тахеометра LEIKA TC 805 та GPS - приймача TRIMBLE R-3 системи вирахування координат з прив`язкою до пунктів тріангуляції Комінтернівського району Одеської області в державній системі координат 1963 року.

В матеріалах справи (геодезичних робіт) наявний акт від 09.12.2014 року про те, що 09.12.2014 року з 10:00 год до 11:00 год. в приміщення Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області ОСОБА_1 не з`явилась для погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 .

Акт засвідчений селищний головою А. Калашніковим.

09.12.2014 року складено акт прийомки передачі межових знаків на зберігання земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0424, яка належить ОСОБА_2 та розташована по АДРЕСА_1 .

Рішенням Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 23.12.2015 року № 56-VII затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) пані ОСОБА_2 , площею 0,1094 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та передано цю саму земельну ділянку у власність ОСОБА_2

14.01.2016 року здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, що вбачається зі змісту інформаційної довідки 53285627 від 15.02.2016 року.

28.01.1980 року правлінням колгоспу ім.ХХ зїзду КПРС (протокол №2) розглянута та задоволена заява ОСОБА_6 про вилучення частини її присадибної земельної ділянки (без зазначення розміру) по АДРЕСА_2 ) для передачі ОСОБА_7 у звязку з оформленням на нього договору дарування частини будинку з надвірними господарськими будівлями.

Зі змісту рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року встановлено, що 11.06.1985 року ОСОБА_1 отримала в Комінтернівської державної нотаріальної конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_3 , що залишився після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа №101-1985.

Реєстрація права власності на будинок відбулася 23.09.2005 року Комінтернівським РБТІ у книзі 155, номер запису 774.

Розмір земельної ділянки, що рахувався за спадковим будинком, право власності на якій оформлювалося з ОСОБА_1 вже після його смерті у листопаді 1984 року, згідно технічної документації на будинок та довідки-характеристики, що виготовлялася для отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, становив 758 кв.м.

Рішенням зборів уповноважених колгоспу ім. ХХ зїзду КПРС від 15.10.1985 року протокол №3, затвердженого рішенням виконкому Комінтернівської селищної Ради народних депутатів від 26.11.1985 року №66, ОСОБА_1 передана в користування, у звязку з прийняттям в спадщину житлового будинку, земельна ділянка площею 840 кв.м. по АДРЕСА_3 та рішенням виконкому Комінтернівської районної Ради народних депутатів №67 від 13.03.1986 року надано дозвіл на забудову цієї земельної ділянки, видано будівельний паспорт та складено акт про винесення в натуру меж земельної ділянки.

Акт не містить підписів суміжних землекористувачів, а підписаний тільки представником колгоспу ОСОБА_8 , та містить підпис про отримання від імені ОСОБА_1 .

У березні 1986 року ОСОБА_1 у виконкомі Комінтернівської районної Ради отримала дозвіл на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 та отримала паспорт забудовника, де з технічної документації на забудову земельної ділянки вбачається, що здійснено винос в натуру земельної ділянки площею 840 кв.м., про що складено відповідний акт.

У порядку приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 звернулася до селищної ради за дозволом на приватизацію присадибної земельної ділянки, яка рішенням селищної ради в 1997 році передана їй у власність у тому же самому розмірі 840 кв.м.

Однак, приватизувати земельну ділянку позивачка не може вже тривалий час, оскільки із сусідами сумежних земельних ділянок іде спір за межи тому, що при обмірі її земельної ділянки зясувалося, що вона значно менше розміру, що була їй надана в користування, а в подальшому надано дозвіл на приватизацію.

Селищна рада, до якої сторони по справі зверталися за вирішенням спору щодо розмирів і меж земельних ділянок, обмежилася обміром їх земельних ділянок і рекомендувала звернутися до суду.

Враховуючи, що суміжні землекористувачі до згоди між собою не прийшли, ОСОБА_1 за захистом своїх оспорюваних і невизнаних відповідачами прав вимушена була звернутися до суду.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року зобовязано ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не чинити перешкод у встановленні меж земельної ділянки загальною площею 840 кв.м. по АДРЕСА_1 , що знаходиться в користуванні ОСОБА_1 . В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2014 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року скасовано в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 року скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 24.10.2014 року, залишено в силі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 11.11.2015 року відмовлено у допуску справи до провадження.

На виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року, судом 21.09.2015 року видано виконавчий лист такого змісту: «зобовязати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не чинити перешкод у встановленні меж земельної ділянки загальною площею 840 кв.м. по АДРЕСА_1 , що знаходиться в користуванні ОСОБА_1 ».

На виконання вказаного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження ВП № 48851663, яке постановою державного виконавця Комінтернівського ВДВС Головного територіального управління юстиції Одеської області Іванова І.В. від 13.06.2016 року закінчено на підставі пункту 11 частини 1 статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконати рішення суду без участі боржника не виявилось можливим, у відношенні боржника винесено дві постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду та направлено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України.

Постановою слідчого Комінтернівського ВП ГУНП в Одеській області від 16.09.2016 року закрито кримінальне провадження № 0001514 від 26.08.2016 року за фактом невиконання судового рішення.

Закриваючи кримінальне провадження слідчий зазначив, що досудовим розслідуванням не встановлено у діях ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, так як фактично у рішенні Комінтернівського районного суду Одеської області не визначено в якій стороні земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не повинні вчиняти перешкоджання у встановлені меж земельної ділянки розміром 840 кв.м. по АДРЕСА_1 , яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 .

Релевантні джерела права:

Щодо юрисдикції:

ВП ВС у своїх рішеннях зазначає, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після своєї реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право (постанови ВП ВС від 6 квітня 2018 року у справі № 810/2421/16 та від 6 червня 2018 року № 826/631/15).

Щодо законного інтересу:

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

З урахуванням цих приписів правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 (адміністративні провадження № К/9901/16194/19; К/9901/16864/19) зауважено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу.

Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», Суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини.

Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає: a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви; або b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого).

Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення.

Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії, № 47848/08, п. 101, від 7 липня 2014).

Суд також визнав, що заявник може вимагати статус жертви порушення Конвенції, якщо він чи вона знаходяться під дією (охоплені) законодавства, яке дозволяє вживати таємні заходи спостереження, а також, якщо відсутні засоби правового захисту (Роман Захаров проти Росії [ВП], № 47143/06, пп. 173-178, від 4 грудня 2015).

Проте для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10 березня 2004).

Заявник не може вважатися жертвою, якщо він сам особисто частково винен в стверджуваному порушенні (Паша та Еркан Ероль проти Туреччини, № 51358/99, від 12 грудня 2006).

Суд також підкреслює, що Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15 грудня 2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

Однак особа може заявляти, що закон, навіть не застосовуючись до неї особисто, порушує її права в силу необхідності коригувати свою поведінку під страхом кримінального переслідування або в силу приналежності до категорії осіб, які ризикують безпосередньо випробувати на собі дію законодавства (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 344, від 27 квітня 2010, Мішо проти Франції [ВП], № 12323/12, пп. 51-52, від 6 грудня 2012, Сердіч та Фінчі проти Боснії та Герцеговини [ВП], №№ 27996/06 та 34836/06), п. 28, від 22 грудня 2009).

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обгрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому.

Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом.

Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Щодо права:

Земельні права пані ОСОБА_2 починають свій відлік з 1967 року, коли первинно голові колгоспного двору ОСОБА_5 на підставі рішення Комінтернівської селищної ради Одеського району від 15 травня 1967 року відведено у власність домоволодіння по АДРЕСА_4 .

Відповідно до статті 120 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (частина друга статті 123 ЦК УРСР в наведеній редакції).

У постанові Верховного Суду України від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 зроблено висновок, що «спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Земельні права пані ОСОБА_1 підтверджуються посиланням у рішенні Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року на свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11.06.1985 року на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_3 , що залишився після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа №101-1985.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, за змістом частин першої, другої, шостої - десятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, установленому статтею 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Відповідно до частини п`ятої статті 158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.

У разі відмови суміжного землекористувача підписати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, згідно з частиною третьою статті 158 ЗК України між суміжними землекористувачами виникає земельний спір. Такий спір у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, які перебувають у власності і користуванні громадян, вирішують органи місцевого самоврядування.

Порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування визначено статтею 159 ЗК України.

Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося.

Погодження меж полягає у тому, щоб суміжному землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552 цс 18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652 цс 18) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526 сво 18).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених Господарського процесуального кодексу Українизаконом, способів.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними (абз.2 ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Водночас суд безумовно приймає до уваги таке:

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом визнання незаконною процедури передачі майна у власність, загалом є предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Усталена практика Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.10, «Сєрков проти України» від 07.07.11, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.00, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.09, «Трегубенко проти України» від 02.11.04, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.14) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Положенням ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, і може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Знесення нерухомості, побудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечать суспільним інтересам або порушують права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил (у тому числі при відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або, якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді коли використані усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення до відповідальності.

Розділом 6 ЦПК України встановлений порядок розгляду процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів посадових осіб.

Зокрема, правилом статті 433 ЦПК України врегульовано питання поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

В силу пункту 17.4 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Питання відновлення завершеного виконавчого провадження врегульовано законодавцем правилом статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Висновки суду:

Доводи представника пані Охременко О.А. про те, що справу належить розглядати у порядку адміністративного судочинства є помилковими, оскільки рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки вичерпало свою дію, на його підставі виникло право власності у набувача, і тому спори про право не належать до юрисдикції адміністративних судів.

Повертаючись до позовних вимог, суд не знайшов жодного доказу наявності перешкод пані ОСОБА_1 у користуванні належною їй земельною ділянкою з боку пані ОСОБА_2 .

Зокрема, відсутні будь які докази самочинного будівництва з боку пані ОСОБА_2 як на земельній ділянці позивачки, так і на земельній ділянці відповідачки.

Відсутні докази неможливості перебудови, негативного впливу об`єктів нерухомого майна.

Посилання пані ОСОБА_1 на рішення Комітернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року не може бути самостійною підставою для визнання неправомірним оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування.

У вказаному рішення суду, що залишено без змін Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ, зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод у встановленні меж земельної ділянки площею 840 кв.м.. по АДРЕСА_1 .

У справі наявний акт від 15.11.1985 року про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки 840 кв.м., та разом із геотехнічними знаками.

Проте у справі відсутні докази цих самих геотехнічних знаків.

Акт не містить підписів суміжних землекористувачів.

Відсутній у справі і експертний висновок за рахунок яких земель у пані ОСОБА_1 фактично в наявності земельна ділянка розміром 814,1 кв.м замість 840 кв.м., що встановлено рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року.

Суд безумовно звертає увагу на те, що 28.01.1980 року правлінням колгоспу ім.ХХ зїзду КПРС (протокол №2) розглянута та задоволена заява ОСОБА_6 про вилучення частини її присадибної земельної ділянки (без зазначення розміру) по АДРЕСА_2 ) для передачі ОСОБА_7 у звязку з оформленням на нього договору дарування частини будинку з надвірними господарськими будівлями.

Відповідно до статті 36 ЗК Української РСР 1970 року право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: 1) добровільної відмови від користування земельною ділянкою; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) переїзду на інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім`ї, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 106-1 цього Кодексу; 4) припинення трудових відносин, у зв`язку з якими було надано службовий наділ, за винятком випадків, передбачених статтею 134 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством СРСР і Української РСР; 5) смерті всіх членів двору або сім`ї; 6) виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб.

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої і частиною другою цієї статті, провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки.

Зі змісту рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.05.2014 року встановлено, що 11.06.1985 року ОСОБА_1 отримала в Комінтернівської державної нотаріальної конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_3 , що залишився після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа №101-1985.

Рішенням Комінтернівської селищної ради від 27.11.1997 року № 130 передано ОСОБА_1 у власність раніше виділену їй земельну ділянку по АДРЕСА_5 ).

Водночас, суд констатує, що факт накладення меж земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_1 не доведений належними та допустимим доказами.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі 580/168/16-ц (провадження № 61-19526cво18) та у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2022 року у справі № 619/1415/19 (провадження № 61-5924св21), погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного з землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Зокрема, у справі № 619/1415/19 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що позивач повинен довести належними та допустимими доказами порушення його права користування земельною ділянкою внаслідок прийняття сільською радою оскаржуваного рішення, а саме по собі не підписання позивачем як суміжним землекористувачем акта погодження меж земельної ділянки не є підставою для визнання цього рішення недійсним.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів за допомогою спеціальних пристроїв.

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Після отримання вихідної інформації щодо земельної ділянки інженер-землевпорядник виїжджає на адресу земельної ділянки та здійснює за допомогою спеціального обладнання (електронний тахеометр, RTK GPS приймач) та наявних координат ділянки визначення точок поворотних кутів.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) інженер-землевпорядник здійснює у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноважених ним (ними) осіб.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем заздалегідь, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається в акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Непогодження сусідом меж земельної ділянки не є саме по собі законною підставою для прийняття рішення органом місцевого самоврядування про відмову у затвердженні технічної документації на земельну ділянку та відмови у передачі такої земельної ділянки у власність заявника (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 346/4408/15-ц).

Передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Отже, відсутність у акті встановлення меж земельної ділянки пані ОСОБА_2 підпису ОСОБА_1 не є достатньою підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Окрім того, судом встановлена наявність акту про те, що пані ОСОБА_1 не прийшла на підписання акту передачі межових знаків ОСОБА_2 .

Суд констатує, що непогодження пані ОСОБА_1 меж суміжної земельної ділянки пані ОСОБА_2 , яке мотивоване наявністю земельного спору, є формою реалізації прав самої ОСОБА_1 , а сама по собі процедура погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процесі її приватизації, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок.

Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування приймає рішення про передачу громадянину безоплатно земельну ділянку у власність.

При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

Тому в цих позовних вимогах слід відмовити за не доведеністю.

Вимога позову про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку залежитиме від можливості задоволенні вимог про визнання рішення органу місцевого самоврядування не законним.

Тому ця вимога також не може бути задоволена.

Крім того, на думку суду, заявниця обрала не належний спосіб захисту, оскільки вимога про скасування рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність відповідачці через можливе накладення меж земельних діянок, не призведе до відновлення можливого порушеного права позивача.

В подібних випадках ефективним способом захисту є віндикаційний позов.

Подібні правові висновки неодноразово виснував Верховний Суд.

Вимоги щодо видачі дублікату виконавчого листа, поновлення строку на його пред`явлення, відновлення виконавчого провадження не підлягають розгляду у порядку позовного провадження, оскільки наведені питання розглядаються у іншому, не позовному провадженні.

Тому і в цих частинах позову слід відмовити.

Моральна шкода, яку за твердженням ОСОБА_1 вона отримала внаслідок дій ОСОБА_2 не доведена, і тому у цій частині також слід відмовити.

Підстав для застосування строків позовної давності не має, оскільки у позові відмовлено по суті вимог.

Судові витрати слід віднести на рахунок позивача ОСОБА_1 .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4-13, 76-89, 142, 258-273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, Доброславського відділу Державної виконавчої служби Одеського району Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Судові витрати віднести на рахунок ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. К. Барвенко