Справа № 461/6666/24 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І. Р.
Провадження № 22-ц/811/3920/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: прокурора Мацюри Я.Р.

ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що на розгляді Буського районного суду Львівської області перебували кримінальні провадження № 000143 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України та № 000638 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, які ухвалою Буського районного суду Львівської області від 28 вересня 2017 року об`єднані в одне кримінальне провадження з єдиним унікальним номером кримінальної справи № 440/1432/17. Вироком Буського районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року та постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в його діях складів кримінальних правопорушень. Зазначає, що перебував під слідством та судом 5 років 6 місяців, тобто 66 місяців. З моменту відкриття кримінального провадження, вручення йому повідомлення про підозру, вирішення питання про обрання запобіжних заходів, а також в ході подальшого проведення досудового розслідування та судового слідства на нього здійснювався психологічний вплив з боку посадових осіб органів досудового розслідування, прокуратури Львівської області, внаслідок чого різко ускладнилися стосунки в сім`ї, погіршилися відносини з близькими, родичами, друзями, колегами по роботі, а тривалий судовий процес негативно вплинув на його ділову репутацію. Протягом перебування під слідством та судом він був обмежений у реалізації своїх законних прав на працю, зокрема, у можливості працевлаштуватися на роботу за своєю спеціальністю, оскільки під час працевлаштування повинен був повідомляти потенційного роботодавця про наявність кримінальної справи, наслідком чого завжди була відмова у працевлаштуванні, а відсутність постійної роботи та стабільного заробітку призвело до суттєвого погіршення матеріального стану. Через постійне нервування та болісне переживання всіх фактів протиправних дій щодо нього значно погіршився стан його здоров`я, що стало причиною встановлення йому 2 групи інвалідності у 2017 році та розроблення для нього індивідуальної програми реабілітації інваліда. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу,не законного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У разі постановлення виправдувального вироку особа, права якої було порушено внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення незалежно від вини посадових осіб органів, якими була завдана шкода, має право на одноразове відшкодування моральної шкоди. Відшкодування моральної шкоди проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством. Період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.

З наведених підстав, з врахуванням зміни позовних вимог, просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 500 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грн. витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає наявність факту спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, а відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Розмір відшкодування шкоди повинен бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинен призводити до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави. При розрахунку моральної шкоди за час перебування під слідством та судом необхідно застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, відтак розмір відшкодування моральної шкоди за один місяць перебування під слідством та судом не може бути більшим ніж розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання спричинили погіршення стану його здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, зниження престижу, ділової репутації, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності. Водночас, позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, а також понесених витрат під час перебування під слідством та судом.

З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Крім того, рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що у разі постановлення виправдовувального вироку особа, права якої було порушено внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, має право на одноразове відшкодування моральної шкоди. При визначені розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ними своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом. Враховуючи тривалість перебування під слідством та судом, що становить 66 місяців, моральна шкода підлягає відшкодуванню з державного бюджету України в розмірі 1 500 000 грн. Крім того, суд безпідставно зменшив розмір витрат на відшкодування правничої допомоги, не врахувавши складність справи, кількість призначених судових засідань, затрачений адвокатами час на надання послуг з правничої допомоги, а також значні витрати на пальне, пов`язані з доїздом до суду для участі в судових засіданнях. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Крім того, рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу оскаржила Державна казначейська служба України,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, яким в даному випадку є Львівська обласна прокуратура, відтак Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у даній справі. Крім того, безпідставно стягнуто витрати на професійну правничу допомогу не зі сторони у справі, а з Державного бюджету України, незважаючи на те, що Державний бюджет України за жодною бюджетною програмою не передбачає асигнувань для виплати витрати на професійну правничу допомогу адвоката у цивільній справі, а використання бюджетних коштів на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми, чи бюджетним асигнуванням, є нецільовим використанням бюджетних коштів. Вважає, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті виключно зі сторони у справі, однак не з Державного бюджету України. З наведених підстав просить рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Мацюри Я.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури та заперечення щодо задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України, пояснення ОСОБА_1 та його представника Волошина Т.В. на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та заперечення щодо задоволення апеляційних скарги Львівської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України не підлягають до задоволення, а апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 ,суд першої інстанції виходив з того, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, розмір якої суд визначив з врахуванням характеру та обсягу душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), з урахуванням погіршення стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках та з урахуванням інших обставин, а саме, перебування у стані безперервного нервового стресу та невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості у надуманому досудовим слідством обвинуваченні, однак оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заподіяної йому моральної шкоди в сумі 1500000 грн., суд дійшов висновку про стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700000.00 грн., що, на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості та є адекватним відшкодуванням завданої моральної шкоди.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. (стаття 1174 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду передбачені статтею 1176 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та дій органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) в тому числі і моральна шкода.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Судом встановлено, що 08 червня 2016 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 0000638 щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань підтверджується, що 08 серпня 2016 року за заявою ОСОБА_3 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 0000143 за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000143 слідчим самостійно виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України та ч. 1 ст. 366 КК України.

18 липня 2017 року слідчим Стефанівим Р.М. за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області Замараєвим Р.М., повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень,передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 КК України.

21 липня 2017 року слідчим Пшеничкою. А.М. за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області Нанівським В.І., повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

23 серпня 2017 року слідчим Пшеничкою А.М. складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000143, який затверджено прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області Бойком П.М. та скеровано до Буського районного суду Львівської області для розгляду по суті.

06 вересня 2017 року слідчим Пшеничкою А.М. складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000638, який затверджено прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури Львівської області Бойком П.М. та скеровано до Буського районного суду Львівської області для розгляду по суті.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 28 вересня 2017 року в справі № 440/1432/17 об`єднано в одне кримінальне провадження кримінальне провадження № 000143 від 08.08.2016 року єдиний унікальний номер № 440/1510/17 провадження №1-кп/440/122/2017 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та кримінальне провадження № 0000638 від 08.08.2016 року єдиний унікальний номер №440/1432/17 провадження № 1-кп/440/117/2017 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України з присвоєнням єдиного унікального № 440/1432/17 провадження № 1-кп/440/117/.2017.

Вироком Буського районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року у справі № 440/1510/17, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року та постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях за ч. 3 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч .1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складів кримінальних правопорушень.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 покликався на те, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування йому завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Буського районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року у справі № 440/1510/17, при цьому зазначив, що незаконно перебував під слідством і судом 66 місяців.

Однак, як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 повідомлено (вперше) про підозру 18 липня 2017 року, а виправдовувальний вирок Буського районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року у справі № 440/1510/17 набрав законної сили 15 вересня 2021 року, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач перебував під слідством та судом 49 місяців та 28 днів, а саме з дати повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до дати набрання виправдовувальним вироком суду законної сили.

Зазначена обставина позивачем не спростована належними та допустимими доказами, а відтак твердження ОСОБА_1 про перебування його під слідством і судом 66 місяців не відповідає фактичним обставинам справи, що встановлені судом.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з роз`ясненнями п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23.

Вищенаведені норми права спростовують доводи апелянта Львівської обласної прокуратури про те, що розмір відшкодування моральної шкоди за один місяць перебування під слідством і судом не може бути більшим ніж розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому визначений статтею 13 Закону мінімальний розмір моральної шкоди не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, однак з урахуванням конкретних обставин, засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2023 року №757/4618/22-ц.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 квітня 2024 року в розмірі 8000 грн.

Оскільки позивач перебував під слідством та судом 49 місяців 28 днів, час звернення з позовними вимогами розмір мінімальної заробітної плати становив 8000 грн.,мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 399 354.84 грн. ((49 місяців х 8000 грн.) + (13 днів за період з 18 липня 2017 року по 31 липня 2017 року х 8000 грн./31 днів) + 15 днів за період з 01 вересня 2021 року по 15 вересня 2021 року х 8000 грн./30 днів) = 392000 грн. + 3354.84 грн. + 4000 грн. = 399354.84 грн.).

Обгрунтовуючи наявність підстав для стягнення моральної шкоди в більшому розмірі, а саме, 1 500 000 грн., позивач покликається на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача у нього значно погіршився стан здоров`я, що стало причиною встановлення йому інвалідності 2 групи, крім того, він був обмежений у реалізації свого законного права на працю, а саме у можливості працевлаштуватися за своєю спеціальністю, оскільки змушений був повідомляти потенційного роботодавця про наявність кримінального провадження відносно нього, що ставало причиною відмови у працевлаштуванні, а також погіршилися відносини з оточуючими у зв`язку з поширенням інформації щодо притягнення його до кримінальної відповідальності.

Аналогічними є доводи апелянта ОСОБА_1 і в апеляційній скарзі.

Так, витягом з історії хвороби № 437/12 підтверджується, що ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року до 20 січня 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні у гастроентерологічному відділенні Львівської клінічної лікарні з діагнозом ПХЕС (холецистектомія в травні 2016 року, з приводу ЖКХ: механічна жовтяниця, гнійний холангіт, гострий калькульозний, флегмонозний холецистит ). Хронічний міліарний панкреатит, у фазі неповної клінічної ремісії. Гіпертонічна хвороба II ст.

Виписками із медичної карти стаціонарного хворого підтверджується, що з 19 червня 2017 року до 14 липня 2017 року, з 11 вересня 2017 року до 20 вересня 2017 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Миколаївській комунальній центральній районній лікарі.

Виписками із медичних карт стаціонарного хворого № 9324 та № 10338 підтверджується, що з 24 липня 2017 року до 23 серпня 2017 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону з діагнозом ішемічна хвороба серця: стенокардія напруги прогресуюча; атеросклеротичний та постінфарктний (без анамнезу) кардіосклероз; атеросклеротична недостатність мітрального та аортального клапанів; надшлуночкова екстрасистолія. СН Атеросклеротичне розширення висхідного відділу аорти. Атерослклероз аорти. Гіпертонічна хвороба третьої стадії третього ступеня. Гіпертензивне серце. Ризик дуже високий.

Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 315 підтверджується, що з 22 січня 2021 року до 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «8-ма міська клінічна лікарня» м. Львова з діагнозом двобічна вірусна пневмонія, клінічна група III ДН II ст.,за наявності супутніх захворювань.

Довідкою до акта огляду МСЕК серія 12ААА № 661687 від 08 листопада 2017 року підтверджується, що ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності загального захворювання безтерміново.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що зазначені вище докази свідчать про погіршення здоров`я позивача.

Однак, на думку колегії суддів, такі не є беззаперечними доказами на підтвердження того, що перебування позивача в лікувальних закладах в зазначені періоди часу пов`язані саме з лікуванням захворювань, яких він набув за час перебування під слідством і судом.

Згідно з копією трудової книжки серія НОМЕР_1 підтверджується, що 09 березня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади заступника директора ДП «Буське лісове господарство» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком.

Пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 від 05 вересня 2017 року підтверджується, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком.

Разом з тим, матеріали справи не містить доказів намагання ОСОБА_1 працевлаштуватися за своєю спеціальністю та наявності відмови потенційних роботодавців у прийнятті на роботу ОСОБА_1 , що спростовує доводи позовних вимог та апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що внаслідок неправомірного перебування під слідством та судом він був обмежений у реалізації свого законного права на працю.

Порушення прав людини з боку органів досудового розслідування і прокуратури прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Враховуючи характер, глибину та обсяг душевних та психічних страждань, які зазнав позивач, характер немайнових втрат, їх тривалість, можливість відновлення, враховуючи стан здоров`я позивача, який погіршився, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, у стосунках з оточуючими, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру, тривалість перебування під слідством і судом, виходячи із розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром на відшкодування моральної шкоди в розмірі 700000.00 грн., з огляду на те, що за час досудового розслідування і під час розгляду кримінального провадження справи він не перебував під вартою, вважає такий завищеним та враховуючи передбачений законом мінімальний гарантований законом розмір компенсації моральної шкоди, вважає достатнім для розумного задоволення потреб позивача стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 399554.99 грн., у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду в цій частині слід змінити.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь понесених витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі, оскільки позовні вимоги задоволено частково, а враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатами послуг, недоведеність необхідності в залученні кількох адвокатів для захисту інтересів позивача, зважаючи на те, що такі витрати стягуються з Державного бюджету України в умовах воєнного стану, у зв`язку з чим не повинні бути надмірними, беручи до уваги вимоги положень статтей 137, 141 ЦПК України, колегія суддів вважає заявлену позивачем суму витрат на професійну правничу допомогу завищеною, а відтак погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогув розмірі 15000 грн., що відповідає критеріям реальності, розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби про те, що вона є неналежним відповідачем у даній справі, не заслуговують на увагу, оскільки Державна казначейська служба України залучена до справи як третя особа, а не як відповідач.

Покликання Державної казначейської служби України щодо незаконності рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду є Держава Україна в особі органу, діями якого завдано шкоду, а оскільки позовні вимоги задоволено частково, то судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог саме з відповідача, тобто з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши розмір на відшкодування моральної шкоди з 700000.00 грн. до 399554.99 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова проголошена 16.04.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк