Справа № 522/3653/25 Провадження № 2-з/522/208/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року Суддя Приморського районного суду міста Одеси Ковтун Ю.І., дослідивши заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пономаренко Оксани Іванівни про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком.

На адресу суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пономаренко О.І. про забезпечення позову, в якій просить:

1. Встановити для батька ОСОБА_1 для участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тимчасовий порядок побачень у такі способи:

- визначити графік регулярних зустрічей позивача з малолітніми дітьми до вирішення спору по суті:

- призначити побачення щотижня з п`ятниці з 14.00 до 20.00 неділі із правом батька проводити цей час із дітьми за межами дому матері;

- надати можливість батьку ОСОБА_1 забирати дітей з закладів освіти (школи) або з дому в дні побачень особисто;

- встановити можливість перебування синів ОСОБА_1 : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 два тижні на місяць у батька за адресою проживання:

АДРЕСА_1 . Надати позивачу право на дистанційне спілкування з дітьми (телефонні розмови, відеозв`язок, електронний зв`язок та інші засоби зв`язку) на час розгляду справи та дозволити батькові здійснювати щоденні телефонні або відео дзвінки до дітей у узгоджений час між 14:00 та 21:00 тривалістю не менше 30 хвилин з кожною дитиною.

3. Зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 (матір дітей) не чинити перешкод позивачу ОСОБА_1 (батьку дітей) у вихованні та вільному спілкуванні зі своїми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не перешкоджати проведенню зазначених вище побачень та будь-яких інших узгоджених зустрічей позивача з дітьми.

4. Зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 не перешкоджати телефонному або відеоспілкуванню дітей з батьком, а також зобов`язати утримуватися від дій психологічного тиску на дітей, що можуть негативно впливати на їхнє ставлення до батька (не налаштовувати їх проти нього тощо).

5. Зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 забезпечити присутність дітей у визначений час для таких дзвінків або відеоспілкування батька з дітьми та не перешкоджати їх проведенню.

6. Обмежити відповідачці ОСОБА_2 та третім особам можливість вивезення дітей за кордон без письмової згоди батька або рішення суду.

Заява обґрунтована тим, що застосування зазначених заходів забезпечення позову є невідкладним і виправданим, виходячи з найкращих інтересів дітей та з метою запобігти подальшому порушенню прав сторін. Тривале відсторонення батька від дітей уже призводить до ризику відчуження дітей від нього. Дії відповідачки створюють ризик невиконання або ускладнення виконання майбутнього рішення суду. Наразі суд розглядає позов про визначення місця проживання дітей. Якщо рішенням суду буде встановлено проживання дітей з батьком або хоча б визначено широкий режим його спілкування з ними, існує небезпека, що на момент ухвалення такого рішення діти будуть фактично відчужені від батька та не захочуть або боятимуться з ним спілкуватися через тривалу розлуку. Також зазначила, що є обґрунтовані побоювання, що відповідачка може самовільно змінити місце проживання дітей до завершення судового розгляду: переїхати з ними в іншу місцевість або навіть виїхати за кордон, щоб ускладнити батькові доступ до дітей. Подібні дії вже мали місце відповідачка натякала та погрожувала, що розглядає можливість виїзду з дітьми до родичів у іншу раїну РФ. З огляду на зазначене, застосування вказаних заходів забезпечення позову є терміново необхідним для захисту найкращих інтересів дітей та забезпечення реалізації майбутнього рішення суду. Ці заходи мають на меті підтримати стабільний зв`язок дітей з батьком, запобігти їхньому подальшому психологічному травмуванню та гарантувати, що рішення суду по суті спору не буде зведене нанівець протиправною поведінкою відповідачки.

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин 1-2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов може бути забезпечений шляхом покладення на відповідача обов`язку вчинити певні дії, якщо спір виник із сімейних правовідносин.

При цьому частина 3 статті 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Це означає, що суд, ухвалюючи рішення про застосування забезпечення позову, повинен оцінити, наскільки такі заходи відповідають заявленим вимогам та чи є вони необхідними для запобігання порушенню прав позивача на момент розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 10 статті 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за своєю суттю є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо при цьому спір ще не вирішено по суті.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час оцінки доводів заяви про забезпечення позову суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства».

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до приписів статей 141, 153 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини 1- 3 статті 157 СК України).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04.09.2018 ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю/ батьком, повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю/ батьком.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.09.2021 у справі №490/1087/21 (провадження № 61-12931св21), від 25.11.2020 у справі №760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17.05.2021 у справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15.09.2021 у справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи про визначення місця проживання дітей проживає окремо від них, також має право на особисте спілкування з дітьми, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається саме в їх інтересах.

Отже, суд вважає, що забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідачки ОСОБА_2 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі, забезпечувати можливість безперешкодного спілкування засобами телефонного зв`язку та/або відео зв`язку позивача (батька) з дітьми щодня в узгоджений час між 14:00 та 21:00 тривалістю не менше 30 хвилин з кожною дитиною з урахуванням режиму дня дітей, виходячи з обставин, викладених у заяві про забезпечення позову в цій частині вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

Спілкування батька з дітьми засобами телефонного зв`язку та через мобільні додатки буде забезпечувати підтримання зв`язку синів з батьком та, у той же час, не буде порушувати права матері на спілкування з дітьми.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Разом із тим, запропоновані позивачем заходи забезпечення позову, а саме: встановлення для батька участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми тимчасового порядку побачень із визначенням графіку регулярних зустрічей щотижня з п`ятниці з 14.00 до 20.00 неділі із правом батька проводити цей час із дітьми за межами дому матері; можливість забирати дітей з закладів освіти (школи) або з дому в дні побачень особисто; встановлення можливості перебування синів два тижні на місяць у батька та зобов`язання не перешкоджати проведенню зазначених вище побачень та будь-яких інших узгоджених зустрічей позивача з дітьми, не підлягають задоволенню, оскільки виходять за межі позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей та не є співмірними із предметом позову у цій справі та по суті, може вирішити спір, який має ініціюватися окремо, шляхом подачі до суду відповідного позову. При цьому, з урахуванням положень статті 19 СК України орган опіки та піклування вчиняє дії, як при розв`язанні спору у суді про участь у вихованні дитини одним із батьків, що проживає окремо, так і у позасудовому порядку, у результаті чого приймається відповідне розпорядження.

Також визначені позивачем у заяві заходи забезпечення позову у вигляді зобов`язання матері утримуватися від дій психологічного тиску на дітей, що можуть негативно впливати на їхнє ставлення до батька (не налаштовувати їх проти нього тощо), є абстрактними та неконкретними та не відповідають вимогам статті 150 ЦПК України.

Крім того, зазначений позивачем вид забезпечення позову у вигляді обмеження відповідачці ОСОБА_2 та третім особам можливість вивезення дітей за кордон без письмової згоди батька або рішення суду фактично зводиться до заборони виїзду за кордон малолітніх дітей без дозволу батька ОСОБА_1 .

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19, 08 березня 2023 року у справі № 263/989/21, провадження № 61-16075св21.

Отже, вказаний спосіб забезпечення позову не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України, що є підставою для відмови у задоволенні заяви і в цій частині.

Разом з цим, судом враховується і те, що починаючи із 24.02.2022 року в Україні на підставі Указу Президента України №64/2022, введено воєнний стан, а також те, що вказаний захід забезпечення позову може негативно вплинути на права дітей на відпочинок, лікування та оздоровлення або значно обмежити їх, що не відповідає принципу, визначеному ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини».

Керуючись ст. ст.149-154, 260, 261, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пономаренко Оксани Іванівни про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком, задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі забезпечувати можливість ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 безперешкодного спілкування засобами телефонного зв`язку та/або відео зв`язку з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодня в узгоджений час між 14:00 та 21:00 тривалістю не менше 30 хвилин з кожною дитиною з урахуванням режиму дня дітей.

В задоволенні іншої частини заяви відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Юлія КОВТУН