справа № 619/4280/24
провадження № 2/619/75/25
РІШЕННЯ

іменем України

23 квітня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Калиновської Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Булах С.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Ісоєва М.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

19.06.2024 представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просила суду в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 07 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб та зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції Харківської області під актовим записом № 124, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 24 травня 2024 року. Спільних неповнолітніх дітей немає. Наразі сторони перебувають в процесі розлучення та подали позов. Оригінал свідоцтва про шлюб знаходить в Дергачівському районному суді Харківської області. За час шлюбу було придбано житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Купівля будинку була вчинена за 8000,00 дол. США, що на час купівлі у 2021 році складало 217600, 00 грн. (курс складав 27,2).

Позивач вказує, що відповідач забрала всі документи на будинок та не віддає їх, не пускає його додому. Позивач є військовослужбовцем, проходив лікування, після чого приїхав додому, однак відповідачка не пустила його переночувати хворого до власного будинку. Саме тому надати документи на житловий будинок не має можливості. Як вбачається з Інформаційної довідки №382318074 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказаний житловий будинок було придбано на підставі Договору купівлі-продажу №1780 від 27 вересня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Кійко Наталі Григорівни.

Крім того позивач вказує, що на праві особистої власності у позивача знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0515, яка отримана ним за нормами безоплатної приватизації (2 га для ведення особистого селянського господарства), яка не є спільною сумісною власності і не підлягає поділу між подружжям. В даному позові об`єктом спільної власності подружжя є лише житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до Довідки № б/н від 11 червня 2024 року ринкова вартість будинку становить 349 000,00 грн.

Позивач зазначає, що для купівлі будинку він використав особисті кошти, які отримав від своїх батьків у розмірі 5500,00 дол США, а також використав кошти які відкладав працюючи на роботі. Вказав, що з початку батьки позивача надали на купівлю будинку 1500,00 дол. США так як вони фактично проживали в цьому будинку вісім років. Пізніше батьки позивача також дали на придбання його будинку ще 4000,00 дол США. В той час його дружина Елеонора не працювала та доходу не отримувала. Таким чином, будинок, який придбали уже в шлюбі сторони є особистою власністю ОСОБА_1 , адже для купівлі цього будинку були використані його власні кошти. Іншого спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства у сторін немає.

Ухвалою Дергачівський районний суд Харківської області від 04.07.2024 відкрито провадження по даній цивільній справі; призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

16.10.2024 представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 звернувся до суду через систему «Електронний суд» з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив здійснити поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на комунальний земельній ділянці площею 0,0748 га, кадастровий номер :01:001:0098, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та складається, згідно технічного паспорту, з житлового будинку літ. «А-1», черепашник, обкладений цеглою, загальною площею - 84,2 кв.м., житловою площею - 45,7 кв.м., веранда літ. «а», тамбур літ. «а1», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», погріб літ. «Г», вбиральня літ. «Д», огорожа № 1-4, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 , визнавши за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину даного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та право користування 1/2 частиною присадибної земельної ділянки площею 0,0748 га, кадастровий номер :01:001:0098, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Ухвалою Дергачівський районний суд Харківської області від 14.11.2024 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя; зустрічну позовну заяву повернуто відповідачу ОСОБА_3 .

Ухвалою Дергачівський районний суд Харківської області від 14.11.2024 клопотання представника позивача задоволено частково; витребувано у приватного нотаріуса Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Кійко Наталі Григорівни (Харківська обл., Золочівський р., смт. Золочів, 62203, вул. Перемоги, буд. 4) належним чином завірену копію договору купівлі-продажу №1780 від 27 вересня 2021 року, щодо купівлі ОСОБА_1 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник в судовому засіданні просили задовольнити позовну заяву в повному обсязі посилаючись на зазначене у позові.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову вказуючи, що відсутні підстави для його задоволення.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом встановлено, що 07 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено шлюб та зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції Харківської області під актовим записом № 124, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 24 травня 2024 року.

Спільних неповнолітніх дітей немає.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15.08.2024 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 07 грудня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 124.

Матеріалами справи встановлено, що під час перебування сторонами у шлюбі було придбано житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 вересня 2021 року, між продавцем ОСОБА_8 , та покупцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А-1», черепашник, обкладений цеглою, загальною площею - 84,2 кв.м., житловою площею - 45,7 кв.м., веранда літ. «а», тамбур літ. «а1», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», погріб літ. «Г», вбиральня літ. «Д», огорожа № 1-4, які розташовані на земельній ділянці площею 0,0748 га, кадастровий номер :01:001:0098, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що є комунальною власністю.

Відповідно до п. 3 вищевказаного договору продаж житлового будинку, за домовленістю сторін вчинено за 189000 грн.

Відповідно до п.11 вищевказаного договору житловий будинок придбавається у спiльну сумiсну власнiсть подружжя. Дружина покупця, позивач ОСОБА_9 , надала згоду на купiвлю зазначеного житлового будинку, що є предметом даного договору, заявою, справжнiсть її пiдпису засвiдчено 27 вересня 2021 року приватним нотарiусом Боrодухiвськоrо районного нотаріальноrо округу Харкiвської областi Кiйко Н.Г., за реєстровим № 1779.

На теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна не досягнуто.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 265ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову.

Відтак, позивач повинен зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу.

Правовий аналіз правовідносин між сторонами, вказує, що предметом спору є права сторін у справі, як колишнього подружжя, на спірне майно, яке перебуває у спільній сумісній власності. Оскільки спірне майно було придбано у період шлюбу, то для вирішення спору, суд, застосовує норми діючого Сімейного Кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зі змісту ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). При вирішенні таких спорів суди з`ясовують наявність спільного майна подружжя, як рухомого так і нерухомого, наявність грошових коштів, що є спільною сумісною власністю. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. До майна подружжя можуть бути віднесені як рухоме і нерухоме майно, так і кошти та борги».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 583/2924/20 зазначено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначалося вище взаємної згоди щодо розподілу майна сторонами не досягнуто.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статті 80-81 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Наданими суду доказами доведено, що житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Отже, поділу між подружжям підлягає виключно майно, яке наявне на час припинення спільного ведення господарства (пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У Постанові ВС у справі 158/2229/16 вказано, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в Постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 752/18272/18, при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ в інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанта поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

При вирішенні питання про визнання за позивачем право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст.6 Європейської Конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, зазначеної Конвенції, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Онер`їлдіз проти Туреччини" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

В процесі розгляду справи за клопотанням сторін в якості свідків було допитано позивача, ОСОБА_1 та відповідачку, ОСОБА_3 .

Позивач, ОСОБА_1 , будучі допитаний в якості свідка вказав, що житловий будинок, який є предметом розгляду у даній справі придбаний ним за особисті кошти та кошти надані його батьками.

При цьому відповідач, ОСОБА_3 , яка допитана в якості свідка вказала, що вона працювала та мала достатній дохід, крім того займалася веденням домашнього господарства. Будинок було придбано за спільні кошти та вважає, що їй належить 1/2 частина будинку.

Свідок ОСОБА_10 , допитана в судовому засіданні, за клопотанням позивача, вказала, що вона є матір`ю позивача. ЇЇ син, ОСОБА_1 проживав зі своєю дружиною, ОСОБА_3 на квартирі близько десяти років. Відповідачка, ОСОБА_11 ніде не працювала. Вказала, що оформленням будинку займалася ОСОБА_11 . Купити будинок домовилися за 7000 доларів. Свідок, ОСОБА_10 давала 4000 доларів на купівлю будинку, гроші віддавала ОСОБА_12 , оскільки сина ОСОБА_13 не було вдома. Решту коштів додавали самі. Гроші, надані свідком на придбання будинку вони відкладали зі своїм чоловіком, який на той момент ще працював. Також свідок вказала, що пропонувала оформити будинок на неї, проте ОСОБА_14 не захотіла, та договір був оформлений на ОСОБА_13 . Під час сумісного проживання ОСОБА_15 і ОСОБА_14 за комунальні послуги сплачував ОСОБА_16 , а після розлучення він перестав їх сплачувати. Всі документи на житловий будинок забрала ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_8 , допитана в судовому засіданні, за клопотанням відповідачки, вказала, що ОСОБА_11 це колишня дружина її двоюрідного брата, вони добре спілкуються. Коли захворіла мати свідка ОСОБА_8 , свідок забрала її до себе, а ОСОБА_17 попросила, щоб приглядала за будинком матері, в якому ОСОБА_14 та ОСОБА_16 потім жили. Коли мати свідка померла, вирішили продавати будинок, та ОСОБА_14 захотіла його купити. Продаж було здійснено за меншу суму від його реальної вартості. Гроші за продаж будинку Елеонора віддавала особисто, зі своєї сумки. Елеонора надавала нотаріусу заяву про згоду на оформлення будинку за її чоловіком, ОСОБА_18 . Крім того свідок вказала, що Елеонора будучі в шлюбу з ОСОБА_18 працювала, продавала товари, які самостійно вирощувала та тримала господарство. Також свідок вказала, що ОСОБА_12 ніколи не казала, що кошти за які був придбаний будинок це особисті кошти її чоловіка або його батьків.

Підсумовуючи викладене, суд, дійшов висновку, що спірне майно у виді житлового будинку, який набутий сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін, а тому відсутні підстави про визнання право особистої приватної власності позивача на житловий будинок, оскільки це порушуватиме права відповідача, як співвласника, які гарантовані ст.41 Конституції України.

За таких обставин, суд не може провести поділ майна, як того просить позивач, та визнати за позивачем право особистої власності на житловий будинок, та вважає необхідним в порядку поділу спільного майна подружжя, виділити кожному з колишнього подружжя по частці спірного майна.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Крім того, відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Проте позивачем в позові не ставиться питання про стягнення на його користь судових витрат, тому суд не вбачає доцільності в стягненні судового збору з відповідачки та залишає їх за позивачем.

Керуючись ст.ст.4, 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 23.04.2025.

Суддя Л. В. Калиновська