Номер провадження: 22-ц/813/1623/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2

представник позивача ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

представник відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Бескровного Я.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_2 , будучі неповнолітнім на час подання позову, через свого законного представника (матір) ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Лашкевич Д.В., звернувся 28.07.2023 року до Київського районного суду м. Одеси із вказаним цивільним позовом до відповідача ОСОБА_4 , посилаючись на необхідність захисту спадкових прав неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_2 та на ті обставини, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло 3(трьох) кімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності належала в рівних частках: ОСОБА_6 (матері ОСОБА_7 ) та спадкодавцеві ОСОБА_7 (сину ОСОБА_6 ).

Мати спадкодавця ОСОБА_7 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належну ОСОБА_6 1/2 ідеальну частку 3(трьох) кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, за своє життя ОСОБА_6 склала нотаріально посвідчений Заповіт на належну їй, ОСОБА_6 , частку квартири на користь відповідача ОСОБА_4 .

У подальшому, відповідач ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса ОМНО Корой І.Ф. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

Однак, після смерті ОСОБА_6 , крім спадкоємця за її, ОСОБА_6 , заповітом відповідача ОСОБА_4 , одночасно також існував спадкоємець за законом першої черги, який, за твердженням позивача, згідно ст. 1241 ЦК України мав право на обов`язкову частку у спадщині, як повнолітній непрацездатний син померлої спадкодавиці ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , який за своє життя був інвалідом ІІ-ої групи.

При цьому, ОСОБА_7 , як спадкоємець першої черги за законом, який на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата смерті ОСОБА_6 ) постійно проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 та протягом встановленого законом 6-місячного строку не заявив про відмову від спадщини, прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері, спадкодавця ОСОБА_6 , в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Таким чином, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , інвалід ІІ-ої групи, як непрацездатний син спадкодавця, успадкував 1/4 частину(свою обов`язкову частку від 1/2 частки своєї матері) та, із врахуванням 1/2 частки, яка вже належала йому, ОСОБА_7 , раніше, як співвласнику 3-х кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , в цілому ОСОБА_7 , за його життя, стало належати 3/4 ідеальних частки 3(трьох) кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

За своє життя ОСОБА_7 склав нотаріально посвідчений Заповіт від 16.09.2019 року на користь Позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповівши на користь позивача ОСОБА_2 ту частку 3(трьох) кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка належатиме заповідачеві ОСОБА_7 на момент його смерті.

Заповідач ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а оскільки на момент своєї смерті померлий спадкодавець ОСОБА_7 вже був фактичним власником 3/4 ідеальних частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , то після його смерті відкрилася спадщина на 3/4 ідеальних частки 3(трьох) кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому, неповнолітній спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановлений законом строк разом зі своїм законним представником матір`ю ОСОБА_1 (одинока матір, інвалід ІІ-ої групи), звернувся 13.01.2022 року до приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Е.В. із письмовою Заявою про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, Постановою приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Е.В. від 16.06.2023 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій неповнолітньому спадкоємцю ОСОБА_2 було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 ідеальних частки 3(трьох)кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмова приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Е.В. мотивована відсутністю:

- оригіналів документів, що посвідчують право власності спадкодавця на зазначене спадкове майно ;

- документів, які підтверджують про надання фізичній особі(спадкодавцю ОСОБА_7 ) статусу інваліда будь-якої групи, для встановлення права на отримання обов`язкової частки у спадщині.

Крім відмови нотаріуса, позивач послався також на невизнання розміру його 3/4 частки квартири, успадкованої позивачем після смерті ОСОБА_7 , спадкоємцем іншої 1/4 частки квартири - відповідачем ОСОБА_4 , яка спадкувала після смерті ОСОБА_6 , і яка вважає саму себе спадкоємцем 1/2 частки квартири(а не 1/4), а також не надає позивачу доступ до спадкової квартири і ігнорує спроби позивача щодо досудового врегулювання означеного спору.

Означені підстави змусили позивача звернутися 28.07.2023 року до суду із даною позовною заявою, в якій позивач просить суд визнати за ним право власності на 3/4 ідеальних частки 3(трьох)кімнатної квартири , загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року позов задоволено та визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 3/4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що ОСОБА_7 , як спадкоємець першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері, спадкодавця ОСОБА_6 , який був інвалідом 3(третьої) групи і який на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_6 (матір`ю) та протягом встановленого законом 6-місячного строку не заявив про свою відмову від спадщини, і помер лише через 7 (сім) місяців після спадкодавця ОСОБА_6 , то за своє життя ОСОБА_7 фактично прийняв обов`язкову частку у спадщині після смерті своєї матері, спадкодавця ОСОБА_6 , в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як особа, яка спільно проживала із померлою спадкодавицею ОСОБА_6 на момент її смерті і як особа, яка законодавчо мала право на цю обов`язкову частку, і з урахуванням наявності Заповіту ОСОБА_6 (матері) на користь ОСОБА_4 (відповідача по справі).

Той факт, що ОСОБА_7 не оформив своє право власності на спірне майно, не може бути підставою для позбавлення права на спадщину та, відповідно, права власності на дане майно спадкоємця позивача.

Таким чином, на момент своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкодавець ОСОБА_7 в цілому дійсно був фактичним власником 3/4 ідеальних часток 3(трьох)кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . З яких 1/2 ідеальна частка квартири належала йому, як одному з 2-х співвласників означеної квартири, внаслідок приватизації і приписів ч. 2 ст. 370 ЦК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, а інша 1/4 ідеальна частка квартири належала йому, як розмір успадкованої ним, ОСОБА_7 , обов`язкової частки у спадщині(після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_6 ) в силу приписів ч. 1 ст. 1241 ЦК.

При цьому, у сам спадкодавець ОСОБА_7 склав свій Заповіт від 16.09.2019 року, нотаріально посвідченому приватним нотаріусом ОМНО Мирончук В.В. 20 квітня 2021 року за реєстровим № 770, яким на випадок своєї смерті заповів неповнолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивачу по справі), право власності на належну йому, ОСОБА_7 , частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без зазначення конкретного розміру цієї частки.

Таким чином, на думку суду, в даному випадку, позивач ОСОБА_2 , як єдиний спадкоємець за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , має право на успадкування належних спадкодавцю ОСОБА_7 3/4 ідеальних часток 3 кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2024 року задовольнити у повному обсязі. Скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2024 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання право власності дитини на нерухоме майно (право власності на 3/4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ) в порядку спадкування за заповітом відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а саме: ст.ст. 182, 1241, 1297, 1299, ч. 1 ст. 1276 ЦК України, у зв`язку з неправильним застосуванням норм права, які регулюють порядок виникнення права на обов`язкову частку і порядок її спадкування та не враховано висновок щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц та порушенням норм процесуального права, а саме: ст.ст. 77, 78, 80, 89, частини 4 ст. 82 ЦПК України, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, на підставі неналежних, недопустимих та недостатніх доказів, надаючи перевагу одним доказам над іншими та повністю ігноруючи докази які надані відповідачем по справі, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення.

Вказує, шо судом не враховано те що, ОСОБА_7 за життя, після смерті матері (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) так і не реалізував своє право на обов`язкову частку у спадщині, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, та не здійснив державну реєстрацію права власності на частки у 3 (трьох) кімнатної квартири, загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишив після себе заповіт на ім`я позивача ОСОБА_2 , за яким заповів свою частку, не вказуючи її розмір, квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, при винесені рішення судом не правильно застосовано норм права, які регулюють порядок виникнення права на обов`язкову частку і порядок її спадкування та не враховано висновок щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 у повному обсязі та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року, як обґрунтоване і повністю відповідає нормам матеріального й процесуального права.

Щодо явки сторін.

Представники сторін з`явились до суду та надали суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено, матеріалами справ підтверджено, і визнається обома сторонами даного цивільного спору, та повністю підтверджується документами та відомостями нотаріально засвідченої копії спадкової справи №10/2021(заведеною Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корой І.Ф. щодо майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і повністю підтверджується документами та відомостями нотаріально засвідченої копії спадкової справи №2/2022(заведеною Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В. щодо майна спадкодавця ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що на підставі Розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів № 31323 від 31.01.1994 року було видано 31.01.1994 року та зареєстроване за № 15-2024 Свідоцтво про право власності на житло на праві спільної сумісної власності на 3-х кімнатну квартиру, загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я сім`ї, що складається з 2(двох) громадян/матері й сина/:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (рідної матері ОСОБА_7 ) , постійне місце проживання якої було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 02.08.1983 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (рідного сина ОСОБА_6 ) , постійне місце проживання якого було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 05.02.1986 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також судом встановлено, і визнається обома сторонами даного цивільного спору, що спадкодавець ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка за життя була постійно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишивши Заповіт від 20.04.2021 року(складений ОСОБА_6 за своє життя), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Корой І.Ф. 20 квітня 2021 року за реєстровим № 171, 172, на ім`я відповідачки, яким заповіла відповідачу право власності на належну їй, ОСОБА_6 , частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без зазначення конкретного розміру цієї частки.

У встановлений законом строк спадкоємець ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса ОМНО Корой І.Ф. із власноручною заявою від 23.09.2021 року про прийняття спадщини за заповітом від 20.04.2021 року після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу чого у приватного нотаріуса ОМНО Корой І.Ф. було заведено спадкову справу № 10/2021 щодо майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на час розгляду даного спору в суді, приватним нотаріусом ОМНО Корой І.Ф. Свідоцтво про право на спадщину відповідачу ОСОБА_4 не видавалось, будь-які інші спадкоємці із письмовими заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 до приватного нотаріуса ОМНО Корой І.Ф. не звертались.

Крім того, судом встановлено, і визнається обома сторонами даного цивільного спору, та повністю підтверджується документами та відомостями нотаріально засвідченої копії спадкової справи №10/2021(заведеною Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корой І.Ф. щодо майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і повністю підтверджується документами та відомостями нотаріально засвідченої копії спадкової справи №2/2022(заведеною Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В. щодо майна спадкодавця ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ), а також підтверджується письмовою Відповіддю Відділу перерахунків пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Одеській області № 1500-0305-8/18376 від 17.02.2023 року щодо отримання спадкодавцем ОСОБА_7 за його життя з 25 січня 2010 року пенсії по інвалідності та письмовою Відповіддю за №51 від 05.10.2023р. з Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» щодо встановлення спадкодавцеві ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за його життя 3 групи інвалідності з 25.01.2010р. вперше, а з 29.05.2018р. безстроково, про що було видано Довідку серії ААА № 897387, що у спадкодавця ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент її смерті залишився живим її рідний повнолітній син ОСОБА_7 , який за своє життя був також зареєстрований і фактично постійно проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , та був співвласником означеної квартири, а також був інвалідом ІІ-ої групи .

При цьому, за своє життя ОСОБА_7 склав нотаріально посвідчений Заповіт від 16.09.2019 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Мирончук В.В. 20 квітня 2021 року за реєстровим № 770 , яким на випадок своєї смерті заповів неповнолітньому позивачу, право власності на належну йому, ОСОБА_7 , частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без зазначення конкретного розміру цієї частки.

Заповідач ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У встановлений законом строк, неповнолітній спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі своїм законним представником матір`ю ОСОБА_1 (одинока матір, інвалід ІІ-ої групи), звернувся 13.01.2022 року до приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Еліни Володимирівни із письмовою Заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , з приводу чого у приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Еліни Володимирівни було заведено спадкову справу № 2/2022 щодо майна ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Потім, неповнолітній спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі своїм законним представником матір`ю ОСОБА_1 (одинока матір, інвалід ІІ-ої групи), звернувся 13.01.2022 року до приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Еліни Володимирівни із іншою письмовою Заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом (після смерті інваліда ІІ-ої групи ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ) саме на 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, Постановою приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Е.В. від 16.06.2023 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій неповнолітньому спадкоємцю ОСОБА_2 дійсно було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом саме на 3/4 ідеальних частки 3(трьох)кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмова приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Е.В. дійсно була мотивована відсутністю у спадкоємця ОСОБА_2 оригіналів правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності померлого спадкодавця ОСОБА_7 на зазначене спадкове майно, а також відсутністю у спадкоємця ОСОБА_2 документів, які підтверджують про надання спадкодавцю ОСОБА_7 статусу інваліда будь-якої групи, для встановлення права на отримання обов`язкової частки у спадщині.

Станом на час розгляду даного спору в суді, приватним нотаріусом ОМНО Мізрахі Е.В. Свідоцтво про право на спадщину позивачу ОСОБА_2 не видавалось, будь-які інші спадкоємці із письмовими заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_7 до приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Е.В. не звертались.

Проаналізувавши все вище наведене, суд робить висновок, що в даному випадку між сторонами існує спір, який випливає зі спадкових правовідносин і є спором щодо спадкування позивачем певної частки спадкового нерухомого майна(квартири) і визнання за позивачем права власності на цю частку в порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними .

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно із ч. 1 ст.1276 ЦК України перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією не застосовується щодо обов`язкової частки у спадщині.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, оскільки доведено належними доказами і нічим не спростовується той факт, що спадкодавець ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і спадкодавець ОСОБА_7 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , були матір`ю та сином, обидва постійно проживали за однією адресою і обидва були на праві спільної сумісної власності співвласниками 3(трьох)кімнатної квартири, загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому судом не встановлено будь-яких договорів між ними(за їх життя) щодо визначення розміру їх часток у праві спільної сумісної власності, а отже згідно приписів ч. 2 ст. 370 ЦК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, тобто становлять по 1/2 ідеальній частці означеної 3(трьох)кімнатної квартири за кожним.

Також, беззаперечно встановлено судом на підставі наявних у справі документів і не заперечується сторонами той, факт, що за своє життя спадкодавець ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мав з 29.05.2018 року безстроково 3(третю) групу інвалідності і, одночасно, був рідним сином своєї матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , його постійне місце проживання було зареєстровано разом із його матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 05.02.1986 року по день його, ОСОБА_7 , смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому сам спадкодавець ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто через 7 місяців після відкриття ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщини після смерті своєї рідної матері ОСОБА_6 , встигнувши фактично прийнявши спадщину після смерті спадкодавця, своєї рідної матері ОСОБА_6 , але не встигши одержати свідоцтво про право на спадщину.

За змістом норм ЦК України, для вирішення питання, чи встигла успадкувати обов`язкову частку особа, яка має право на спадкування цієї обов`язкової частки, вирішальне значення має те, коли саме помер такий спадкоємець обов`язкової частки у спадщині: до спливу встановленого законом 6 місячного строку для прийняття спадщини, чи після спливу цього строку, адже саме після спливу встановленого законом 6 місячного строку у спадкоємця обов`язкової частки виникає право на отримання(а у нотаріуса право на видачу) Свідоцтва про право на спадщину.

Це повністю узгоджується із правовим висновком Постанови ВС від 21 липня 2021 року у справі № 706/874/18 (провадження № 61-12093св20) де зазначено, що: «Обставини справи № 450/328/15-ц та справи, що переглядається є різними. Так, у справі № 450/328/15-ц установлено, що особа спадщину після смерті дочки, у встановленому законом порядку не прийняла, оскільки до спливу шестимісячного строку на її прийняття сама померла. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у такому разі право на обов`язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини (спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування.

Якщо ж спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку.»

Як зазначено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», той із спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.

Тому суд робить висновок про те, що ОСОБА_7 , як спадкоємець першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері, спадкодавця ОСОБА_6 , який був інвалідом 3(третьої) групи і який на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_6 (матір`ю) та протягом встановленого законом 6-місячного строку не заявив про свою відмову від спадщини, і помер лише через 7 (сім) місяців після спадкодавця ОСОБА_6 , то за своє життя ОСОБА_7 фактично прийняв обов`язкову частку у спадщині після смерті своєї матері, спадкодавця ОСОБА_6 , в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як особа, яка спільно проживала із померлою спадкодавицею ОСОБА_6 на момент її смерті і як особа, яка законодавчо мала право на цю обов`язкову частку, і з урахуванням наявності Заповіту ОСОБА_6 (матері) на користь ОСОБА_4 (відповідача по справі).

Розмір фактично успадкованої ОСОБА_7 обов`язкової частки у спадщині(після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_6 ) в силу приписів ч. 1 ст. 1241 ЦК України становить 1/4 ідеальну частку 3(трьох)кімнатної квартири , загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, суд першої інстанції вірно відхилив доводи сторони відповідача щодо неотримання спадкодавцем ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку і нездійснення ним державної реєстрації свого права власності на цю обов`язкову частку, оскільки відсутність у спадкодавця ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину на вказане майно в силу вимог ч. 3 ст. 1296 ЦК України не позбавляє його спадкоємців права на спадщину та не може свідчити про те, що за своє життя ОСОБА_7 не прийняв спадщину після смерті своєї матері, спадкодавця ОСОБА_6 .

Такий висновок суду повністю узгоджується із правовими висновками Постанови ВС від 14.08.2019 р. в справі №523/3522/16-ц(провадження № 61-21211св18): «Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.»

Відтак, той факт, що ОСОБА_7 не оформив своє право власності на спірне майно, не може бути підставою для позбавлення права на спадщину та, відповідно, права власності на дане майно спадкоємця позивача.

Таким чином, на момент своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкодавець ОСОБА_7 в цілому дійсно був фактичним власником 3/4 ідеальних часток 3(трьох)кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . З яких 1/2 ідеальна частка квартири належала йому, як одному з 2-х співвласників означеної квартири, внаслідок приватизації і приписів ч. 2 ст. 370 ЦК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, а інша 1/4 ідеальна частка квартири належала йому, як розмір успадкованої ним, ОСОБА_7 , обов`язкової частки у спадщині(після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_6 ) в силу приписів ч. 1 ст. 1241 ЦК.

При цьому, сам спадкодавець ОСОБА_7 склав свій Заповіт від 16.09.2019 року, нотаріально посвідченому приватним нотаріусом ОМНО Мирончук В.В. 20 квітня 2021 року за реєстровим № 770, яким на випадок своєї смерті заповів неповнолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивачу по справі), право власності на належну йому, ОСОБА_7 , частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без зазначення конкретного розміру цієї частки.

Таким чином, на думку колегії суддів, в даному випадку, позивач ОСОБА_2 , як єдиний спадкоємець за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , має право на успадкування належних спадкодавцю ОСОБА_7 3/4 ідеальних часток 3 кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Такий висновок суду повністю узгоджується із правовим висновком Постанови ВС від 04 вересня 2019 р. у справі № 450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18): «якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку.»

Сам позивач ОСОБА_2 також не заявляв жодних вимог щодо спадкування «обов`язкової частки» після спадкодавця ОСОБА_7 , тому доводи відповідача щодо «обов`язкова частка не входить до складу спадщини» не мають жодного правового значення в контексті заявлених у даній справі позовних вимог, а тому також вірно відхилено судом першої інстанції.

Також судом вірно відхилено, твердження сторони відповідача щодо обрання позивачем невірного способу захисту порушених прав, неперевірення позивачем відсутності у ОСОБА_6 (померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ) будь-яких інших спадкоємців, з`явлення позивачем безпідставних позовних вимог до неналежного відповідача.

Судом вірно встановлено, що позивач звернувся до приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Е.В. саме за видачею Свідоцтва про спадщину за заповітом виключно внаслідок смерті свого заповідача - спадкодавця ОСОБА_7 і виключно на 3/4 ідеальні частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому коло спадкоємців ОСОБА_6 не мало для позивача ОСОБА_2 жодного значення, таке коло вже з`ясувала приватний нотаріус ОМНО Корой І.Ф., до якої звернулась відповідач ОСОБА_4 після смерті свого заповідача ОСОБА_6 .. До того ж, встановлення кола спадкоємців ОСОБА_6 не є предметом даного спору.

Також, судом достеменно встановлено, що позивач отримав від приватного нотаріуса ОМНО Мізрахі Е.В. Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії саме щодо видачі позивачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом саме на 3/4 ідеальні частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . І відмова обґрунтована відсутністю у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно і документів, що підтверджують інвалідність його померлого спадкодавця.

Відповідно до абзацу 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» «Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.»

Верховний Суд у Постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18(провадження № 61-4523св21) та у Постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18(провадження № 61-403св19) зазначив, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Отже, в разі наявності іншого спадкоємця у справах про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, і коли між спадкоємцями існує невирішений спір щодо розміру їх часток у спадковому нерухомому майні, належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що порушене право неповнолітнього позивача ОСОБА_2 підлягає судовому захисту, а позов задоволенню.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Твердженням апелянта про те, що право на обов`язкову частку у спадщині нібито не входить до складу спадщини і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування є недоречним з огляду на наступне.

Сторона позивача ОСОБА_2 , жодним чином не вимагала визнати за позивачем ОСОБА_2 саме право на обов`язкову частку, яку після смерті своєї рідної матері успадкував спадкодавець ОСОБА_7 .

Натомість, позивач просить суд визнати за позивачем ОСОБА_2 , який є єдиним спадкоємцем за заповітом, після смерті спадкодавця ОСОБА_7 в порядку спадкування за заповітом право власності на належне померлому спадкодавцю ОСОБА_7 майно, а саме на 3/4 ідеальних частки 3(трьох) кімнатної квартири, до якої увійшла належна померлому спадкодавцю ОСОБА_7 1/2 частка у спільному майні 3-х кімнатної квартири внаслідок приватизації, та автоматично успадкована ним після смерті матері ОСОБА_6 , обов`язкова частка у розмірі 1/4 частини від 1/2 частки його померлої матері. Що ніяк не суперечить діючому законодавству України та правовим висновкам Верховного Суду України.

Тому з огляду на вищевказане, доводи щодо нібито неможливості спадкування обов`язкової частки не відноситься до даної справи в цілому, адже спадкоємець за заповітом, позивач ОСОБА_2 , успадковує не право на обов`язкову частку, а саме майно, до якого увійшла раніше прийнята(успадкована) спадкодавцем за життя обов`язкова частка, що ніяк не суперечить діючому законодавству.

Правові висновки Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18) саме на які посилається апелянту своїй апеляційній скарзі, ніяк не можуть бути застосовані до даної справи, оскільки в справі, яка переглядалась Верховним Судом мали місце відмінні від цієї справи обставини.

Так, у справі № 450/328/15-ц установлено, що особа спадщину після смерті дочки, у встановленому законом порядку не прийняла, оскільки до спливу шестимісячного строку на її прийняття сама померла. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у такому разі право на обов`язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини (спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування.

У справі що переглядається ОСОБА_7 , як спадкоємець першої черги за законом, який на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав разом із спадкодавцем та протягом встановленого законом 6-місячного строку не заявив про відмову від спадщини, прийняв спадщину після смерті своєї матері, спадкодавця ОСОБА_6 , в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (що підтверджується свідоцтвом про смерть), тобто через 7 місяців після відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата смерті його матері ОСОБА_6 ), фактично прийнявши спадщину після смерті спадкодавця, своєї рідної матері ОСОБА_6 , але не встигши одержати свідоцтво про право на спадщину

Твердження апелянта, що нібито ОСОБА_7 не реалізував своє право на обов`язкову частку, так як нібито не здійснив державну реєстрацію зазначеної своєї обов`язкової частки є помилковим з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто через 7 місяців після відкриття спадщини внаслідок смерті своєї матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як спадкоємець першої черги за законом, який на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав разом із спадкодавцем та протягом встановленого законом 6-місячного строку не заявив про відмову від спадщини, ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері, спадкодавця ОСОБА_6 , в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

В постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18), вказано, що частина перша статті 1276 ЦК України визначає сутність спадкової трансмісії, а саме: якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). За спадковою трансмісією перехід права на спадкування здійснюється не за правом черговості, а за правом закликання до спадщини правонаступника померлого спадкоємця. Згідно з частиною першою статті 1276 ЦК України перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією не застосовуються щодо обов`язкової частки у спадщині.

Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майнових інтересів (стаття 1241 ЦК України). Зокрема відповідним правом наділені особи, які в силу свого фізичного стану об`єктивно позбавлені здатності рівної, поруч з іншими особами, реалізації своїх прав, що вимагає додаткового їх захисту з боку держави. Тому право на обов`язкову частку прямо виключено зі спадщини, яка переходить до спадкоємців особи, що мала це право. Разом з тим, якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку. З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що право на обов`язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини (спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

В постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 761/24381/14-ц (провадження № 61-14459св18) вказано, що згідно з частиною першою статті 1276 ЦК України перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією не застосовуються щодо обов`язкової частки у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майнових інтересів (стаття 1241 ЦК України). Зокрема відповідним правом наділені особи, які в силу свого фізичного стану об`єктивно позбавлені здатності рівної, поруч з іншими особами, реалізації своїх прав, що вимагає додаткового їх захисту з боку держави. Тому право на обов`язкову частку прямо виключено зі спадщини, яка переходить до спадкоємців особи, що мала це право.

Встановивши, що ОСОБА_1 помер та не встиг прийняти спадщину після померлої дружини і право на спадкування його обов`язкової частки у спадщині до його спадкоємців не переходить, суди зробили обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_2 не має права на спадкування обов`язкової частки, яку мав успадкувати ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3.»

Далі Верховний Суд роз`яснює у чому саме полягає відмінність справ № 450/328/15-ц і № 761/24381/14-ц, від справи №456/1045/20, яка переглядається:

«Однак, на відміну від справ № 450/328/15-ц і № 761/24381/14-ц, у справі, яка переглядається, до ОСОБА_2 не перейшло право на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 в порядку спадкової трансмісії, оскільки виникнення в неї права на спадщину, яка залишилася після померлої баби, було зумовлене входженням цього права до складу спадщини її батька ОСОБА_4 як спадкоємця, який прийняв спадщину своєї матері ОСОБА_3, однак помер після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і не одержав свідоцтво про право на спадщину.» (Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 було залишено без задоволення).

Отже, обидві справи, а саме № 450/328/15-ц і № 761/24381/14-ц, що переглядались Верховним Судом об`єднує те, що в обох випадках, особи, які мали право на спадщину у вигляді обов`язкової частки, не встигли прийняти спадщину, оскільки померли до встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини.

На відміну від вказаних справ, у справі №456/1045/20(провадження №61-3976св22), яка переглядалась Верховним Судом, як і в нашій справі №947/23989/23, що розглядається зараз, спадкоємець обов`язкової частки помер після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, а отже, як вже було зазначено раніше: «…якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка.»

Отже, те, що ОСОБА_7 помер раніше, ніж встиг зареєструвати своє право власності на успадковану ним після померлої матері ОСОБА_6 обов`язкову частку в розмірі 1/4 від 3-х кімнатної квартири не робить неможливим включення цієї частки до всієї спадкової маси після смерті ОСОБА_7 . Що повністю узгоджується з низкою правових висновків Верховного суду.

В Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі №523/3522/16-ц(провадження № 61-21211св18) викладено правовий висновок згідно такого:

«Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

При відмові у задоволенні позову суди не врахували, що відсутність реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5, а також відсутність у ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , не є перешкодою для реалізації ОСОБА_1 права на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4. Оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.»

Схожа позиція викладена також у таких Постановах Верховного Суду: Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 645/713/19- ц(провадження №61-8584св20) ; Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року у справі № 359/11363/15- ц(провадження №61-16806св18) ;Постанова Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 725/4505/20(провадження №61-8571св21) .

У своїй Постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 462/2297/16-ц (провадження №61-37841св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також погоджується з Постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі №523/3522/16-ц (провадження № 61-21211св18) та нагадує, що:

«Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, і згідно із частиною третьою статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України на спадкоємця покладається обов`язок звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте вказаною нормою, як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (стаття 1299 ЦК України) (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/3522/16-ц (провадження № 61-21211св18)».

Пленум Верховного Суду України в п. 27 Постанови від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ Листом від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» висловив відповідні правові позиції, в тому числі і про те, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Отже, з огляду на наведене, твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 нібито не реалізував свого права на отримання 1/4 частини(обов`язкова частка) після смерті своєї матері ОСОБА_6 оскільки не здійснив відповідну державну реєстрацію, і тому зазначена частина не може бути включено до спадкової маси є повністю хибними, суперечать діючому законодавству та усталеним правовим висновкам Верховного Суду.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко