Справа № 309/289/25
Провадження № 2/309/89/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

у складі: судді - Довжанин М.М.

за участю секретаря судового засідання Драб Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хуст справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з позовними вимогами про визначення ідеальниї часток співвласників у праві спільної сумісної власності майна 1/2 ідеальної часток кожному.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 за представництвом адвоката Довгій Василя Івановича звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

Визначити належну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , жителю АДРЕСА_1 , частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 232,6 (кв.м), житлова площа 108,3 (кв.м) на п`ять житлових кімнат, земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0510 га, кадастровий номер :01:062:0001, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0428 га, кадастровий номер :01:062:0396, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , в розмірі 1/2 (одна друга) ідеальної частки житлового будинку та земельних ділянок, залишивши житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 232,6 (кв.м) житлова площа 108,3 (кв.м), земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0510 га, кадастровий номер :01:062:0001, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0428 га, кадастровий номер :01:062:0396, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 в спільній частковій власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , по 1/2 ідеальної частки кожному.

Позов обґрунтовує тим, між, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителькою м. Хуст Хустського району, Закарпатської області та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителем с. Кошельово Хустського району Закарпатської області, Хустським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 27 липня 2019 року зареєстрований шлюб, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №149 від 27 липня 2019 року. Після укладення шлюбу сім`я проживала у будинку, який придбано ними за період спільного проживання, та є спільною сумісною власністю подружжя. За період шлюбних відносин у них народився син- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження Серії НОМЕР_4 від 8 липня 2022 року, який проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Вже більше року ведення між нами спільного господарства та сумісне проживання припинено, також позивачка подала позовну заяву до суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Проживаючи разом сторони придбали земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0510 га, кадастровий номер :01:062:0001, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 5 червня 2019 року та витягом про реєстрацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. індексний номер витягу 169398539, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 08, номер запису про право власності 31873791, земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0428 га, кадастровий номер :01:062:0396 яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 5 червня 2019 року та витягом про реєстрацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу 169404439 реєстраційний номер об`єкта нерухомості 08, номер запису про право власності 31874446. Перебуваючи у шлюбі, на вказаних земельних ділянках подружжя побудували житловий будинок з надвірними спорудами-гаражем, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 232,6 (кв.м), житлова площа 108,3 (кв.м), на п`ять житлових кімнат, до житлового будинку відносяться газовка ( літ БІ), та гараж (Літ ВІ), що підтверджується витягом з ДРРП на нерухоме майно та Реєстру реєстрації права власності на нерухоме майно індексний номер витягу 233166834, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 108, номер запису про право власності. Підставою для реєстрації права власності на майно є декларація про готовність об`єкту до експлуатації, серія та номер ЗК56, видавник виконавчий комітет Хустської міської ради.

Враховуючи, що земельні ділянки, на яких побудовано будинок з надвірними спорудами, зареєстровані за відповідачем, відповідно всі документи, в тому числі і реєстрація права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, будинок зареєстровано саме на відповідача. У зв`язку із чим всі оригінали документів, які виготовлялись під час оформлення права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 підтверджують право власності відповідачу.

На сьогодні позивач та відповідачка не вирішили питання стосовно визначення частки у праві спільної власності на даний житловий будинок та земельні ділянки. Враховуючи вищевикладене та з метою захисту своїх прав позивачка змушена звернутись до суду із позовом про визначення частки майна у праві власності на житловий будинок та земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , враховуючи вимоги ст. 358 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), якою передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яке відповідає його частці.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Так, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у загальному вигляді в законі, та знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України.

Згідно ч.2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Довгій василь Іванович в судове засіданні не з`явилися,адвокат Довгій В.І. подав заяву до суду та просив суд розглянути справу у відсутності позивачки та її представника, позов підтримують та просять задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Мацола Аліна Володимирівна в судове засідання не з`явилися, подали заяву до суду про розгляд справи без участі відповідача, позовні вимоги визнають в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позовна будь-якійстадії провадженняу справі, зазначивши проце взаяві посуті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення узв`язку звідмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи необмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Уразі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог в зв`язку з визнанням позову відповідачем та його обґрунтуванням за наступних підстав.

Згідно статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно із положеннями статей 364, 367 цього ж Кодексу, кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 Цивільного кодексу України, згідно з частиною першою якої подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Відповідно до статті 60, статті 69, частини 1 статті 70, статті 71 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Право спільної сумісної власності, порядок його здійснення та поділу законодавцем визначено також нормами статей 368-369, статті 372 ЦК України, згідно яких спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У відповідності до положень пунктів 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України) можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Крім того, під час вирішення зазначених цивільно-правових спорів слід виходити із положень статті 183, статті 364, статті 367 Цивільного кодексу України, а також Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року, відповідно до яких при вирішенні справ про виділ в натурі часток житлового будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. При поділі житлового будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частину в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Разом з тим, відповідно до положень статті 88 Земельного кодексу України Земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Частиною 4 статті 120 цього ж Кодексу передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно із положеннями пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо.

Цією ж Постановою Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що у випадках, передбачених статтями 86-89 Земельного кодексу України, учасник спільної власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки, що відповідає розміру його частки (пункт 18).

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані житловий будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала в користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суд при визначенні частини земельної ділянки, право на користування якою має позивач, має виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виконання останньої.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.

Звернення позивача до суду зумовлено відмовою відповідача в добровільному порядку визначити порядок користування спільною частковою власністю та спільним сумісним майном подружжя.

Враховуючи встановлені обставини, в розумінні зазначених вище правових норм, позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 будучи співвласниками спірного нерухомого майна, мають відповідне, гарантоване Законом право на розподіл житлового будинку (квартири), встановлення порядку користування окремої частки спільної земельної ділянки для обслуговування цього жилого будинку (його частини) (квартири), пропорційних часток господарських будівель і споруд відповідно належної співвласникам частини житлового будинку (квартири) та нежитлового приміщення, суд вважає, що позовні вимоги щодо виділу нерухомого майна в частках як об`єктів права спільної частково та сумісної власності подружжя підлягають до задоволення.

Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги ОСОБА_1 , а тому відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України позивачу з державного бюджету підлягає повернення 50% судового збору, сплаченого при подачі позову.

По даній справі позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 коп., а тому з державного бюджету ОСОБА_1 підлягає поверненню 50% від вказаної суми, тобто 605 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 141,142,206, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву задовольнити.

Визначити належну ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителю АДРЕСА_1 , частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 232,6 (кв.м), житлова площа 108,3 (кв.м), на п`ять житлових кімнат, земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0510 га, кадастровий номер :01:062:0001, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0428 га, кадастровий номер :01:062:0396, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , в розмірі 1/2 (одна друга) ідеальної частки житлового будинку та земельних ділянок, залишивши житловий будинок, з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 232,6 (кв.м) житлова площа 108,3 (кв.м), земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0510 га, кадастровий номер :01:062:0001 яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку площею 0,0428 га, кадастровий номер :01:062:0396 яка розташована за адресою АДРЕСА_2 в спільній частковій власності ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП; НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , по 1/2 ідеальної частки кожному.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого по квитанції про сплату №71397608 від 13.01.2025 року, а саме: в сумі 605 грн. 60 коп. (шістсот п`ять грн. 60 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 605 грн. 60 коп гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя Хустського

районного суду: Довжанин М. М.