Номер провадження: 22-ц/813/2865/25
Справа № 522/2083/24
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретарів Чеботар А.Г., Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року, постановленого під головуванням судді Ковтун Ю.І., повний текст рішення складений 25 листопада 2024 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Міністерство оборони України про встановлення юридичного факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків, заінтересована особа Міністерство оборони України, в якій просила встановити юридичний факт того, що ОСОБА_1 , та її молодший брат, військовослужбовець ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, - були членами однієї сім`ї, оскільки спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом і мали по відношенню один до одного взаємні права та обов`язки.

В обґрунтування заяви зазначила, ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув рідний брат заявниці ОСОБА_3 . 10 травня 2022 року заявниця звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги. 21.06.2022 року комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум розглянула її заяву від 10 травня 2022 року та подані нею документи, і згідно п. 2 протоколу № 104 дійшла до висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги через не підтвердження статусу члена сім`ї загиблого. Зазначила, вона та її молодший брат ОСОБА_4 , були членами однієї сім`ї, оскільки вони спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом і мали по відношенню один до одного взаємні права та обов`язки. Іншої сім`ї у брата не було, оскільки свого батька він ніколи не знав, їхня матір трагічно загинула у 2008 році, брат ніколи не був одружений, у нього не було дітей. Відповідно до отриманого свідоцтва про право на спадщину вона є єдиним спадкоємцем після загибелі брата. Як старша сестра, вона матеріально підтримувала брата, піклувалась про нього, опікувалась ним, допомагала в навчанні, купувала для нього одяг та спільно проживала разом з ним однією сім`єю. Вона допомагала брату, оплачувала навчання, він купляв для сім`ї продукти харчування, допомагав їй під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , доглядав за малолітньою племінницею. Протягом усього його життя вона матеріально підтримувала свого брата, він був історик за освітою і найчастіше у нього були фінансові труднощі, тому їй доводилося допомагати йому коштами. Вона давала йому готівку, а іноді й переказувала свої кошти на його картку Приватбанку. Після закінчення служби у Збройних силах України у 2009 році ОСОБА_5 почав проживати разом з нею у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, в 2009 році вона народила другу дитину, а дочка пішла в перший клас, її чоловік був постійно в рейсі, ОСОБА_5 повністю взяв на себе обов`язок у домашніх справах та піклувався за племінників. Став хрещеним батьком її сина. Коли вона продала квартиру на АДРЕСА_3 , брат допомагав їй при будівництві житлового будинку на АДРЕСА_1 , під час будівництва проживав у будівельному вагончику. Починаючи з кінця 2013 року та до мобілізації у лютому 2022 року, брат проживав спільно разом з її сім`єю у житловому будинку АДРЕСА_4 після закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію. Там він займав одну кімнату на другому поверсі, де досі знаходиться його майно, яким він користувався за життя. Брат повністю довіряв їй, він неодноразово видавав їй нотаріальні доручення на право розпорядження його нерухомим майном та бути його представником у всіх органах влади, управління та галузях господарства. Заявниця зазначила, що ОСОБА_6 також у певних випадках допомагав їй грошима, коли вона мала фінансові труднощі. Так, 04 березня 2014 року ОСОБА_2 довірив їй продаж квартири АДРЕСА_5 , яка належала йому на праві приватної власності, тому що на той час їй потрібні були кошти, щоб повністю облаштувати житловий будинок на АДРЕСА_1 для постійного проживання. Квартиру вона продала 29 грудня 2014 року, а виручені від продажу квартири гроші витратила на доведення житлового будинку до загальноприйнятих стандартів. Також брат довіряв їй продаж належної йому земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_6 , про що видавав на її ім`я нотаріально посвідчені довіреності. Також брат довіряв їй здавати в оренду свою кімнату в комунальній квартирі ( АДРЕСА_7 ), в якій він практично не проживав, оскільки фактично проживав у неї. Таким чином, вона та її молодший брат ОСОБА_4 , були членами однієї сім`ї, оскільки спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом і мали по відношенню один до одного взаємні права та обов`язки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявницею не надано належних доказів на підтвердження ведення спільного бюджету, господарства та побуту, наявності взаємних прав та обов`язків, оскільки неповно з`ясував всі обставини справи та не взяв до уваги надані до суду докази ведення спільного господарства, спільного проживання і побуту, наявності взаємних прав та обов`язків ОСОБА_1 з її братом ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_7 , представник Міністерства оборони України просить в задоволені апеляційної скарги відмовити, посилаючись на необґрунтованість та незаконність доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування законного рішення суду.

В судове засідання, призначене на 08 квітня 2025 року ані ОСОБА_1 , ані її представник адвокат Богачев А.Б. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 233).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_7 , представника Міністерства оборони України, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що листом військової частини за № 042/884 від 09.03.2022 року направленого на адресу військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлено про факт загибелі військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_2 . У листі зазначено близькі родичі: сестра ОСОБА_1 (а.с. 17).

Відповідно до повідомлення про смерть від 24.03.2022 року № С3/1786, яке видано ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлення на старшого солдата ОСОБА_2 , який загинув, вручено сестрі ОСОБА_1 (а.с. 16).

Згідно зі свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , яке видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 25.03.2022 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 55).

Згідно зі сповіщенням військової частини про смерть (загибель) № 19 від 29.03.2022 року на адресу військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_5 просять повідомити ОСОБА_1 , що її брат ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 19).

Наказом командира військової частини № 217 від 07.04.2022 року «Про результати службового розслідування» визнано, що загибель (смерть) військовослужбовця ОСОБА_2 пов`язана з виконанням службових обов`язків по захисту Батьківщини внаслідок обстрілу з боку збройних сил російської федерації (а.с. 13-15).

З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 6 від 28.05.2009р. слідує, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , відомості про батька: ОСОБА_8 , відомості про матір ОСОБА_9 . Відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до частини першої статі 135 Сімейного кодексу України (а.с. 20).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , її батьками є батько: ОСОБА_11 , мати ОСОБА_9 (а.с. 21).

15.07.2001 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_12 та змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 , яке видано 15.07.2001р. Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції (а.с. 22).

Відповідно до свідоцтва по право на спадщину за законом від 11.04.2023 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 6-476 спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 є його рідна сестра ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 293/3000 часток у праві спільної часткової власності на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_4 (а.с. 52).

Відповідно до листа державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контри у місті Одеса Ворсуляк А.М. від 19.07.2023р. № 1973с/02-14, в провадженні нотаріальної контори знаходиться спадкова справа № 299с/2022 щодо майна ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Під час підготовки документів до видачі свідоцтва про право на спадщину та шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру цивільного стану громадян, встановлено: діти та дружина у спадкодавця відсутні (а.с. 53).

Згідно з протоколом засідання комісії Міністерство оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 104 від 21.06.2022р. комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (а.с. 18).

Крім того, відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерство оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 4д від 09.02.2024 року комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що заявницею не надано належних доказів факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків її та ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з наступних підстав.

Згідно з ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного провадження, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до приписів п. 2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд, зокрема, розглядає справи про встановлення факту.

П.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Метою заявниці при зверненні до суду є реалізація права на виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (далі - Постанова №168).

Так, п.2 вказаної постанови установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у п.1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 грн., яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Згідно ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції Закону на час виникнення спірних відносин, тобто дня загибелі військовослужбовця - ІНФОРМАЦІЯ_9 ), визначено коло осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, а саме: члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

В абзаці першому частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення термінів «член сім`ї», членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Судом вірно встановлено, що, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з заявою посилалася на те, що починаючи з кінця 2013 року та до мобілізації ОСОБА_2 у лютому 2022 року, брат проживав спільно разом з її сім`єю у житловому будинку АДРЕСА_4 після закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію, допомагав з будівництвом вказаного будинку, а також коштами від продажу квартири з метою доведення житлового будинку до загальноприйнятих стандартів, у зв`язку з чим просила встановити факт того, що вона та її молодший брат, військовослужбовець ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, були членами однієї сім`ї.

Проте, на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 не довела та не надала доказів ведення спільного господарства з ОСОБА_2 , а також, що вона та ОСОБА_2 пов`язані спільним побутом, не надала доказів, які б підтверджували придбання майна після 2013 року на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як сім`ї, будівництва вказаного будинку саме для їх спільного користування, не надала документально підтверджених доказів наявності спільного бюджету з ОСОБА_2 , витрачання коштів на спільні цілі.

Також колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції надав належну оцінку поясненням, допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , зазначивши, що показання даних свідків не дають достатніх підтверджень юридичного факту та не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

При цьому, судом зазначено, що стаття 16-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у подальшому зазнавала змін.

Так, відповідно до Закону України № 2489-IX від 29.07.2022, вказана норма викладена у такій редакції «У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)».

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 , оскільки заявницею не було надано належних, достатніх та допустимих доказів для встановлення факту того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були членами однієї сім`ї.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявницею не надано належних доказів на підтвердження ведення спільного бюджету, господарства та побуту, наявності взаємних прав та обов`язків, оскільки неповно з`ясував всі обставини справи та не взяв до уваги надані до суду докази ведення спільного господарства, спільного проживання і побуту, наявності взаємних прав та обов`язків ОСОБА_1 з її братом ОСОБА_2 , колегія суддів залишає без задоволення, оскільки суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21 квітня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда