КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8087/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Череміним Денисом Вадимовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Кирильчук І.А. в м. Київ 15 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Першої Київської державної нотаріальної контори, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про звільнення майна з-під арешту,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила скасувати постанову К.С. № 06-11308 від 15 лютого 2010 року Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчий Слободонюк М.М., виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис під реєстраційним номером 9569061 про арешт нерухомого майна.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті батька позивач звернулася до Другої Київської державної нотаріальної контори для оформлення спадкової справи, проте дізналась, що на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та є об`єктом її спільної власності з покійним, накладено арешт на підставі постанови К.С. № 06-11308 від 15 лютого 2010 року Печерським районним судом м. Києва, слідчий Слободонюк М.М. За життя покійний не мав проблем із законом, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Для всебічного з`ясування обставин підстав накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 , в інтересах його дочки було подано адвокатський запит до Печерського УП ГУНП в м. Києві. У відповідь на адвокатський запит повідомлено, що 05 січня 2010 року в рамках розслідування кримінальної справи № 06-11308 було пред`явлено обвинувальний акт двом особам, в тому числі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 06 серпня 2010 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 та інших направлена до суду в порядку ст. 232 КПК України. Інформацією стосовно накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , Печерське Управління поліції не володіє.

Також було направлено адвокатський запит до Печерського районного суду м. Києва з проханням надати наявні рішення судів стосовно арешту на майно, на що судом надано відповідь, що зазначеної справи не зареєстровано.

Звертала увагу, що справа Печерською районною поліцією була передана до суду по обвинуваченню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а покійний, на частку майна якого накладено арешт, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відтак арешт на майно покійного батька спадкоємиці було накладено помилково та необґрунтовано.

27 вересня 2023 року адвокат позивача звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту на майно в порядку кримінального судочинства, однак ухвалою в справі № 757/43473/23-к було повернуто клопотання з посиланням на те, що даний спір має бути вирішено в порядку цивільного судочинства.

Наводила правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 2-3392/11, від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц, Верховного Суду України від 15 травня 2013 року в справі № 6-26цс13, позицію Великої Палати Верховного Суду про те, що зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження, якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 року, то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження в справі, апеляційний суд в постанові від 04 вересня 2024 року виходив із того, що розглядати клопотання позивача про скасування арешту квартири у кримінальному провадженні з підстави захисту порушеного права власності на квартиру, є неможливим, оскільки арешт накладено за нормами КПК України 1960 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно посилалася на зазначені в позові обставини, а саме, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті батька позивач звернулася до Другої Київської державної нотаріальної контори для оформлення спадкової справи, проте дізналась, що на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та є об`єктом її спільної власності з покійним, накладено арешт на підставі постанови К.С. № 06-11308 від 15 лютого 2010 року Печерським районним судом м. Києва, слідчий Слободянюк М.М. За життя покійний не мав проблем із законом, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Для всебічного з`ясування обставин підстав накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 , в інтересах його дочки було подано адвокатський запит до Печерського УП ГУНП в м. Києві. У відповідь на адвокатський запит повідомлено, що 05 січня 2010 року в рамках розслідування кримінальної справи № 06-11308 було пред`явлено обвинувальний акт двом особам, в тому числі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 06 серпня 2010 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 та інших направлена до суду в порядку ст. 232 КПК України. Інформацією стосовно накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , Печерське Управління поліції не володіє.

Також було направлено адвокатський запит до Печерського районного суду м. Києва з проханням надати наявні рішення судів стосовно арешту на майно, на що судом надано відповідь, що зазначеної справи не зареєстровано.

Звертала увагу, що справа Печерською районною поліцією була передана до суду по обвинуваченню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а покійний, на частку майна якого накладено арешт, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відтак арешт на майно покійного батька спадкоємиці було накладено помилково та необґрунтовано.

27 вересня 2023 року адвокат позивача звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту на майно в порядку кримінального судочинства, однак ухвалою в справі № 757/43473/23-к було повернуто клопотання з посиланням на те, що даний спір має бути вирішено в порядку цивільного судочинства.

Наводила правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 2-3392/11, від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц, Верховного Суду України від 15 травня 2013 року в справі № 6-26цс13, позицію Великої Палати Верховного Суду про те, що зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження, якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 року, то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Від Головного управління Національної поліції в м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ГУНП в м. Києві просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що представником позивача неналежним чином викладені позовні вимоги, оскільки скасування арешту згідно законодавства України не передбачено, а лише його зняття. Згідно позовних вимог, позивач у прохальній частині просить скасувати постанову слідчого, а не зняти арешт з відповідного майна. Таким чином, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року вважав законним, прийнятим з урахуванням норм матеріального та процесуального права, із застосуванням правових висновків Верховного Суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту свого права, оскільки, звертаючись до суду з указаним позовом, позивач мав на меті відновити свій приватно-майновий інтерес щодо нерухомого майна, однак за обставин мотивованості позову, належним способом захисту є вирішення питання про звільнення майна, належного особі, яка не була стороною кримінального провадження, з-під арешту, а не про скасування постанови слідчого та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт нерухомого майна.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в рівних долях, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 березня 2004 року № 28667 (а. с. 9).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 9569061 від 01 березня 2021 року зареєстровано арешт реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора на підставі: постанови К.С. № 06-11308, 15 лютого 2010 року, Печерське РУ ГУ МВС України в м. Києві, ст. слідчий Слободянюк М.М. Об`єктом обтяження є: квартира, адреса: АДРЕСА_1 . Обтяжувач: Печерське РУ ГУ МВС України в м. Києві (а. с. 11-13).

Згідно листа Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 10 липня 2023 року № 341-АЗ/125/52/05-2023, щодо кримінальної справи №06-11308 було здійснено пошук в Інформаційній підсистемі «Кримінальна статистика» Національної поліції України. Встановлено, що зазначена кримінальна справа була порушена слідчим відділом Печерського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві 11 грудня 2009 року за ч. 4 ст. 190 КК України. 05 січня 2010 року в рамках розслідування кримінальної справи №06-11308 було пред`явлено обвинувачення (за нормами діючого на той час Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року) двом особам, в т.ч. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 06 серпня 2010 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 та ін. направлена до суду в порядку статті 232 КПК України 1960 року. Відомостями щодо підстав накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в рамках кримінальної справи № 06-11308, а так само можливістю надати відповідні копії процесуальних документів, слідчий відділ Печерського управління поліції не володіє, у зв`язку з перебуванням матеріалів зазначеної справи в суді (а. с. 41).

Листом Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року вих. № 3738/23 адвоката Череміна Д.В. повідомлено про те, що суд позбавлений можливості надати копію постанови К.С. № 06-11308 від 15 лютого 2010 року, оскільки запитувана інформація не є задокументованою будь-яким засобом та не міститься на будь-яких носіях в Печерському районному суді м. Києва (а. с. 8).

У вересні 2023 року адвокат Черемін Д.В. звертався до Печерського районного суду м. Києва в інтересах ОСОБА_1 з клопотанням про скасування арешту на майно, в якому просив скасувати постанову К.С. № 06-11308 від 15 лютого 2010 року Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчий Слободянюк М.М. (а. с. 19 - 20).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року в справі № 757/43473/23-к клопотання адвоката про арешт майна у кримінальній справі № 06-11308 від 15 лютого 2010 року повернуто заявнику, з тих підстав, що постанова слідчого про арешт майна не може бути предметом розгляду; скасування арешту, накладеного у такий спосіб, не відноситься до повноважень слідчого судді в розумінні положень ст. 174 КПК України, а також з тих підстав, що перехідними положеннями чинного КПК України визначено порядок вирішення питання про скасування арешту майна, накладеного постановою слідчого (а. с. 21 - 23).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

У справі, яка переглядається, арешт на майно накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з приписами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно, власником якого є позивач, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закриття чи закінчення розгляду кримінальної справи (кримінального провадження) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, провадження № 14-496цс18) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

Із матеріалів справи вбачається, що постановою старшого слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Слободянюка М.М. № 06-11308 від 15 лютого 2010 року накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , належну батькові позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також судом встановлено, що згідно листа Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 10 липня 2023 року, 05 січня 2010 року, в рамках розслідування кримінальної справи № 06-11308 було пред`явлено обвинувачення двом особам, в т.ч. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, вищевикладене дає підстави для висновку, що арешт в кримінальній справі № 06-11308, обвинувачення в якій пред`явлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , накладено на майно, належне іншій особі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також судом встановлено, що сторона позивача зверталася до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту на майно в порядку кримінального судочинства, однак ухвалою в справі № 757/43473/23-к було повернуто клопотання з посиланням на те, що даний спір має бути вирішено в порядку цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункти 110-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (провадження № 12-41гс23)).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 має на меті відновити свій приватно-майновий інтерес щодо нерухомого майна, а тому належним способом захисту є вирішення питання про звільнення майна, належного особі, яка не була стороною кримінального провадження, з-під арешту, а не як зазначено позивачем у прохальній частині позову - скасування постанови слідчого та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт нерухомого майна.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 у позові просила не скасувати арешт, накладений на належне їй та її батьку майно, а скасувати постанову слідчого від 15 лютого 2010 року, якою цей арешт був накладений.

Разом із тим, оцінка правильності судових рішень, ухвалених в порядку кримінального судочинства, не належить до компетенції та завдань цивільного судочинства.

Щодо другої вимоги ОСОБА_1 , у якій вона просила виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис під реєстраційним номером 9569061 про арешт нерухомого майна, апеляційний суд враховує, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, від 18 грудня 2024 року у справі № 385/84/23, від 08 січня 2025 року у справі № 474/167/21, від 12 лютого 2025 року у справі № 607/4154/21, з 16 січня 2020 року та інших, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав шляхом скасування постанови слідчого від 15 лютого 2010 року, якою було накладено арешт на спірне майно, та шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, є неконкретизованими та узагальненими, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Повторне викладення позивачем у апеляційній скарзі обставин, на які вона посилалася в позовній заяві, не спростовує правильних висновків суду першої інстанції, не містить доводів та доказів наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. 376 ЦПК України, та не становить підставу для задоволення позову у неналежний спосіб захисту.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 у апеляційній скарзі не зазначено підстави для скасування рішення суду першої інстанції, що передбачені ст. 376 ЦПК України.

Апеляційна скарга містить виключно посилання на обставини справи та докази, які були вказані у позовній заяві та досліджувались судом першої інстанції під час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги мають формальний характер і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Череміним Денисом Вадимовичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.