Номер провадження: 22-ц/813/888/25
Справа № 522/8965/13-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Царевої Наталії Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року, постановленого під головуванням судді Шенцевої О.П., у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла», Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Реєстраційної служби Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити дії, виселення, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2013 року Одеська міська рада (далі за текстом ОМР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Управління міського господарства Одеської міської ради (далі за текстом УМГ ОМР), Комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла» (далі за текстом КП «Міська агенція з приватизації житла»), Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області), Реєстраційної служби Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області (далі Реєстраційна служба) визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити дії, виселення.

В обґрунтування позовних вимог ОМР посилалась на те, що 16 травня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 на підставі розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215 за заявою наймача ОСОБА_2 від 14 травня 2007 року.

Згідно з розпорядженням органу приватизації квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,40 кв.м., передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках, які проживають у цій однокімнатній квартирі.

Однак, як зазначає позивач, ОСОБА_1 не була членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки у неї немає родинних відносин з ОСОБА_2 , вона жодного дня не проживала однією сім`єю з основним квартиронаймачем у квартирі АДРЕСА_1 .

У заяві для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року ОСОБА_1 зазначила, що житлова площа квартири АДРЕСА_1 становить 28,02 кв.м., що дозволяє зареєструвати заявника згідно з нормою житлової площі, яка встановлена статтею 47 Житлового кодексу України (назва кодексу в редакції Закону від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі ЖК України) у розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 випливає, що загальна площа квартири становить 23,4 кв.м., цей факт також підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , де зазначено, що загальна площа квартири становить 23,02 кв.м. Отже, ці обставини вказують на неправомірність прийняття заяви та проведення реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 .

У заяві від 14 травня 2007 року щодо оформлення передачі у приватну часткову власність квартири АДРЕСА_1 всі підписи проставленні ОСОБА_1 , з підстав того, що таке право було їй надано згідно з висновком опікунської ради Виконавчого комітету Березівської міської ради (далі ВК Березівської міської ради) від 10 квітня 2007 року.

Відповідно до висновку ВК Березівської міської ради ОСОБА_1 , 1950 року народження, ОСОБА_1 була призначена опікуном над ОСОБА_2 , 1926 року народження.

Згодом було виявлено порушення норм цивільного законодавства, які регулюють порядок призначення піклування, а саме: частини першої статті 60, статті 61 та частини першої статті 63 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Також зазначений висновок не підтверджений рішенням ВК Березівської міської ради Одеської області.

Висновком опікунської ради ВК Одеської міської ради від 21 серпня 2009 року № 01-12-733 скасовано висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року «Про визначення піклування над ОСОБА_2 , як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України».

Таким чином, внаслідок незаконної приватизації № 10 в будинку АДРЕСА_2 спричинена шкода інтересам територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, оскільки спірний об`єкт знаходився в комунальній власності.

У своєму позові ОМР просила: визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року; зобов`язати Реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; зобов`язати Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 ; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року позов задоволено .

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року.

Зобов`язано Реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Зобов`язано Приморський РВ ГУ МВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

18 листопада 2021 року від представника відповідачки надійшла заява про перегляд заочного рішення суду від 03 вересня 2014 року (а.с. 71-72 т. 1).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2022 року вищевказану заяву представника відповідачки про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року залишено без задоволення (а.с. 95-97 т. 1).

Не погодившись з рішенням суду, адвокатом Царевою Н.А., діючою від імені ОСОБА_1 , подана апеляційна скарга, в якої апелянт просить рішення суду скасувати, прийняте нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав того, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 не була сповіщена про розгляд справи судом першої інстанції; з моменту смерті ОСОБА_2 , апелянт ОСОБА_1 понад 14 років проживає, володіє і користується спірною квартирою, сплачує комунальні послуги, підтримує спірне майно в належному стані; ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно на законних підставах (а.с. 104-107 т. 1).

У відзиві на апеляційну скаргу, Одеська міська рада заперечує проти апеляційної скарги та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з підстав того, що апеляційна скарга не містить доводів на спростування аргументів позивача.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року скасовано, позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою ВС від 29 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Царевою Н.А., задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання, призначене на 08 квітня 2025 року не з`явилися представники УМГ ОМР, КП «Міська агенція з приватизації житла», Приморського РВ ГУ МВС України в Одеській області, Реєстраційної служби, були сповіщені належним чином (а.с. 80-84 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою.

Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Царевої Н.А., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , представника ОМР, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України,судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги ОМР, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_4 , оскільки у них відсутні родинні відносини, ОСОБА_1 з основним квартиронаймачем однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 не проживала. Крім того, у заяві для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року ОСОБА_1 зазначила помилкову площу спірної квартири. Також, у заяві від 14 травня 2007 року щодо оформлення передачі у приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 , всі підписи проставленні ОСОБА_1 як опікуном ОСОБА_4 , проте зазначений висновок про опіку скасовано.

Таким чином, внаслідок незаконної приватизації квартири АДРЕСА_1 інтересам територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, спричинена шкода, оскільки спірний об`єкт перебував у комунальній власності.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується в повній мірі за таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 30 березня 2007 року, зі згоди ОСОБА_2 , ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 10 т. 1).

Згідно з відомості № П1-312292-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 30 березня 2007 року (а.с. 6 т. 1).

В подальшому на підставі заяви ОСОБА_2 від 10.04.2007 року, виконавчим комітетом Березівської міською радою надано висновок про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 (а.с. 12 т. 1).

З урахуванням заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 14.05.2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 16 травня 2007 року видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7, 9 т. 1).

Зазначене свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215 за заявою наймача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 14 травня 2007 року (а.с. 8 т. 1).

Відповідно до розпорядження органу приватизації однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,40 кв.м., передано у власність ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в рівних частках (а.с. 8 т. 1).

У вересні 2009 року виконкомом Березівської міської ради скасовано висновок опікунської ради від 10.04.2007 року про призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 (а.с. 11 т. 1).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 80 т. 1).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує права або інтереси.

Статтею 8 Конвенції закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон) приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними: однокімнатні квартири (частина перша статті 6 Закону).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Отже, умовою приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону є визнання приватизації незаконною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі Положення) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Отже, право на приватизацію квартири мають особи, які постійно проживають у цій квартирі.

Відповідно до частини другої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОМР погодився з доводами позову про те, що приватизація спірної квартири не відповідає вимогам Закону, оскільки приватизувати квартиру можуть лише громадяни, які постійно в ній мешкають або є членами сім`ї наймача, який бажає її приватизувати.

Однак, такий висновок суду є помилковим, з підстав того, що зроблений без урахування практики ВС.

Так у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). ……Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження».

У постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року, провадження

№ 6-125цс12, зазначено, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК України право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім`ї. Відповідно правильним є висновок про те, що право особи на приватизацію пов`язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні. Встановивши, що на час приватизації спірної квартири позивач як член сім`ї наймача, був зареєстрований і проживав у спірній квартирі, апеляційний суд дійшов висновку, що згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» він мав право на приватизацію квартири.

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особини є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30 березня 2007 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , зі згоди ОСОБА_2 , що підтверджується власноруч написаною заявою ОСОБА_2 (а.с. 10 т. 1).

Будь-яких доказів на спростування того, що ОСОБА_1 посилилась у квартирі та проживала в неї, матеріали справи не містять.

Більш того, представником ОМР не було заявлено будь-яких клопотань щодо допиту свідків, або приєднання доказів на стадії апеляційного розгляду.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За наведених підстав, виходячи з системного аналізу норм Закону, статті 64 ЖК України, статті 29 ЦК України, колегія суддів вважає, що доводи позовних вимог ОМР про те, що приватизація спірної квартири не відповідає вимогам Закону, оскільки приватизувати квартиру можуть лише громадяни, які постійно в ній мешкають або є членами сім`ї наймача, який бажає її приватизувати, є такими що задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції також посилався на те, що в заяві для реєстрації місця проживання, ОСОБА_1 неправильно вказала розмір житлової площі, що вказує на неправомірність прийняття заяви та проведення її реєстрації у спірній квартирі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заява подана у 2007 році, а з позовними вимога про неправильність прийняття заяви ОМР звернулась у 2013 році, тобто через 6 років після звернення з такою заявою.

При цьому дана заява вичерпала свою дію, та ОСОБА_1 при житті ОСОБА_2 та за її згодою була зареєстрована у квартирі.

Суд апеляційної інстанції, зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що оскільки висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року скасовано висновком опікунської ради ВК Березівської міської ради від 21 серпня 2009 року, то це є підставою визнання приватизації квартири недійсною, не ґрунтується на нормах матеріального права, з огляду на таке.

Висновком опікунської ради ВК Березівської міської ради від 21 серпня 2009 року № 01-12-733 скасовано висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року «Про визначення піклування над ОСОБА_2 , як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України».

Підставою скасування зазначеного висновку було порушення норм цивільного законодавства, які регулюють порядок призначення піклування, а саме: частини першої статті 60, частини першої статті 61, частини першої статті 63 ЦК України, також цей висновок не підтверджений рішенням ВК Березівської міської ради.

Проте, така підстава як скасування висновку опікунської ради ВК Березівської міської ради не може бути підставою для скасування розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215.

Відповідно до пункту 5.4 наказу Державного комітету України у справах сім`ї та молоді від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 «Про затвердження Правил опіки та піклування» опіка припиняється унаслідок смерті підопічного.

Враховуючи, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому висновок опікунської ради ВК Березівської міської ради від 10 квітня 2007 року вичерпав свою дію з дня смерті ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 , Одеська міська рада не порушувала питання про незаконність приватизації квартири.

Порушення цього питання після смерті ОСОБА_2 є порушенням правової визначеності в частині впевненості відповідачки у тому, що її правове становище і в майбутньому, а саме право власності на квартиру та право користування нею залишатиметься стабільним.

Колегія суддів з урахуванням встановленого, приходить висновку про те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про задоволення позову, який стосується втручання держави у право власності ОСОБА_1 на квартиру і як наслідок у право користування нею, не взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (29979/04) ЄСПЛ, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), №35298/04, пункту 67).

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 522/20788/14-а, від 09 квітня 2020 року у справі № 814/926/17, від 05 травня 2022 року у справі № 591/3810/19, від 21 січня 2021 року у справі № 750/11678/19.

Відповідно до пунктів 41, 48, 50 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

У той же час, оцінюючи доводи заявників, що застосування цих положень у їхній справі було непередбачуваним, Суд зазначає, що їх договір найму було ретроспективно визнано недійсним, як такий, що не мав законних підстав від самого початку, після його десятирічної офіційної реєстрації компетентними органами. …….Суд вважає, що такий висновок потребує вагомої доказової бази, беручи до уваги, зокрема, те, що його зробили після смерті власниці квартири на прохання третьої сторони (держави) через 10 років від дати, про яку йдеться. ….Судам необхідно було встановити баланс між інтересами родини заявників із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами квартири, та фінансовими інтересами держави в одержанні максимального доходу від продажу квартири, набутої як майно померлої особи, у якої немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом.

Колегія суддів, з урахуванням прецедентної практики ЄСПЛ, та висновків викладених у Постанові ВС приходить висновку, що позивачем не наведено необхідності втручання у право власності відповідачки за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання у права особи, а також вирішити конфлікт між правами та інтересами позивача та ОСОБА_1 , яка як власник зареєстрована у квартирі та в ній проживає, яка є єдиним її житлом, за твердженням відповідачки.

Також ОСОБА_1 у заяві про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року посилалася на сплив позовної давності (а. с. 71-72 т. 1), в апеляційній скарзі на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року ОСОБА_1 посилалася також на сплив позовної давності (а. с. 104-107 т. 1).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18, зазначено, що «застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Отже, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Колегія суддів прийшла висновку, що заявлені позовні вимоги визнання про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити дії, виселення, є необґрунтованими, а тому суд відмовляє у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, заочне рішення суду скасуванню, з залишенням позовних вимог ОМР без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Царевої Наталії Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла», Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Реєстраційної служби Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити дії, виселення залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21 квітня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда