УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 0808/6261/2012

провадження № 61-4374ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2025 року

та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 березня 2025 року

у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані

особи: Комунарський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), ОСОБА_1 , на дії та рішення державного виконавця,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою

на дії та рішення державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) щодо закриття виконавчого провадження

№ 52385599.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року

скаргу ОСОБА_2 залишено без руху на підставі частини першої

статті 185 ЦПК України. Зазначено строк виконання ухвали суду, попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року

скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто скаржнику (невиконання ухвали суду про залишення скарги без руху).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 березня 2025 року

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

05 квітня 2024 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку

ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалу суду першої інстанції від 07 січня

2025 року залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник

зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано повернув скаргу ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця, оскільки уточнена

редакція скарги, що надіслана на виконання ухвали суду про залишення

скарги без руху, не відповідала вимогам пункту 2 частини третьої

статті 175 ЦПК України, недоліки скарги не було усунуто. Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував ухвалу суду першої інстанції

про повернення скарги ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця. Вказує, що судом апеляційної інстанції не перевірено повноваження представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , оскільки до скарги долучений ордер, який оформлено з порушенням вимог Положення про ордер

на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів від 12 квітня 2019 року № 41.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Щодо оскарження ухвали Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2025 року

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники

справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання

про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги,

про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення

заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими

або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Даний перелік є вичерпним.

Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав

для відмови у відкритті касаційного провадження в частині оскарження

ухвали Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2025 року на підставі

пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Щодо оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 10 березня

2025 року

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження

ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати

касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним

і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту постанови Запорізького апеляційного суду

від 10 березня 2025 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією

або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної

заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені у частині четвертій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб

органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У частині четвертій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що скарга у виконавчому провадженні подається виключно

у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я

та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування

(для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі

та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень,

дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника

або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 761/16863/14-ц (провадження № 61-9843св21) зазначив, що звернення до суду зі скаргою

на дії чи бездіяльність виконавця є формою звернення за судовим захистом

на стадії виконання судового рішення, тому до скарги, яка подається відповідно до статті 447 ЦПК України, застосовуються загальні вимоги (правила)

щодо форми та змісту позовної заяви, а не правила, які процесуальний закон визначив для заяв з процесуальних питань (стаття 182 ЦПК України).

Це пояснюється тим, що розділ VII ЦПК України «Судовий контроль

за виконанням судових рішень» - це окремий вид судового провадження,

який містить окремий процесуальний режим розгляду справ, а тому до скарг, якими ініціюється початок провадження у справі на дії виконавця, застосовуються загальні положення позовного провадження, у тому числі залишення скарги без руху, якщо є для цього підстави.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначено у статті 175 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши,

що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач

відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви

у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд повинен

застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини

і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї,

згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має

право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання

або оспорювання.

Відповідно до частини першої статі 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його

прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість

будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити

в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати

як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести

до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента прав

на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення протягом розумного строку, не порушуючи при цьому строки, встановлені законом, вирішувати справи із неухильним і точним дотриманням норм матеріального та процесуального права з метою ухвалення законних

і обґрунтованих судових рішень.

Під час вирішення питання про відкриття провадження у справі надмірний формалізм суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване пунктом 1 статі 6 Конвенції, право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду

(як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Як вбачається з постанови Запорізького апеляційного суду від 10 березня

2025 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою дії та рішення державного виконавця

Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса)

щодо закриття виконавчого провадження № 52385599.

Скарга обґрунтована тим, що державний виконавецьКомунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) закрив виконавче провадження

№ 52385599 на підставі заяви про повернення виконавчого документу стягувачу. Вказувала, що вищезазначену заяву не подавала та не підписувала, що вказує

на неправомірність дій державного виконавця.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року

скаргу ОСОБА_2 залишено без рухута надано строк для

усунення її недоліків, а саме необхідно: повно та вірно зазначити суб`єктний

склад осіб учасників справи, а також по тексту скарги чітко послатися

на предмет оскарження, із зазначенням норми закону, яку порушив державний виконавець.

30 грудня 2025 року представником стягувача подано уточнену редакцію скарги ОСОБА_2 .

Постановляючи ухвалу про визнання скарги неподаною та її повернення,

суд першої інстанції виходив із того, що зазначені в ухвалі Жовтневого

районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року недоліки представником стягувача не усунуті, оскільки не вказано норми закону, яку порушив

державний виконавець під час виконання дії, яка є предметом оскарження.

Як вбачається з постанови Запорізького апеляційного суду від 10 березня

2025 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що в уточненій

редакції скарги вказувалось, що ОСОБА_2 оскаржуються

як дії державного виконавця Аксьонової А. Г. у виконавчому провадженні

№52385599, так і сама постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 21 травня 2024 року. Також зазначено, що державний виконавець неправомірно закрила виконавче провадження, не перевіривши автентичність заяви, на підставі якої було ухвалено відповідне рішення. Наведено порушені норми закону та обставини, що свідчать про неправомірність дій. До скарги додано додатки, які підтверджують викладені обставини.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції

стосовно того, що представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 виконано вимоги ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2025 року та усунуто недоліки скарги.

Крім того, Верховний Суд також наголошує, що на стадії відкриття провадження

у справі, суд має надавати оцінку скарзі на рішення, дії чи бездіяльність виконавця виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення скарги відповідно

до вимог ЦПК України, а не вдаватись до перевірки норм права, що регулюють спірні правовідносини.

Також, Верховний Суд вказує, що суд першої інстанції при винесенні

ухвали про повернення скарги не врахував положення, закріплені у Конвенції

та проявив надмірний формалізм, оскількипідставою скарги на рішення,

дії чи бездіяльність виконавця є фактичні обставини, що наведені у скарзі,

тому зазначення заявником конкретної правової норми на обґрунтування

скарги не є визначальним при вирішенні судом питання про відкриття провадження.

Суд апеляційної інстанції врахував правову позицію, висловлену

у постанові Великої Палати Верховного Суду 08 червня 2021 року у справі

№ 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21), де вказано, що суд,

який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити

та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини.

Тому, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції

стосовно того, що ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року підлягала скасуванню.

Верховний Суд взяв до уваги посилання заявника у касаційній скарзі,

що апеляційним судом не перевірені повноваження представника стягувача, оскільки дата видачі ордера не збігається з датою подачі первинної скарги,

а також посилання заявника щодо відсутності в ордері підпису керівника адвокатського бюро.

Проте дані обставини не можуть братися Верховним Судом до уваги, оскільки

з матеріалів касаційного провадження вбачається, що у ордері, виданому адвокатом ОСОБА_3., вказано назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом, відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру

та адвокатську діяльність», а саме «Запорізький апеляційний суд, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя».

Адвокат, не зазначивши в ордері про надання правничої допомоги

конкретну назву органу, може згенерувати інший ордер на підставі того

ж самого договору про надання правничої допомоги. З матеріалів

касаційного провадження вбачається, що дата видачі ордера «20 січня

2025 року», що збігається з датою подачі апеляційної скарги «22 січня 2025 року».

Отже, дані обставини не можуть братися Верховним Судом до уваги,

оскількиочевидним є те, що даний ордер надавався ОСОБА_3.

при подачі апеляційної скарги та генерувався для підтвердження

повноважень адвоката саме у Запорізькому апеляційному суді.

Крім того, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»

не пов`язує недійсність ордера із відсутністю в ньому підпису керівника адвокатського бюро, оскільки обов`язковим реквізитом ордера є підпис адвоката.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного

судувід 20 січня 2025 рокуу справі № 761/5870/24 (провадження

№ 61-5803сво24), де зазначено, що ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі

та повинен містити підпис адвоката (електронний підпис). Тобто, ордер по суті

є підтвердженням наявності у адвоката повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги.

Колегія суддів вважає, що заявником у поданій касаційній скарзі не спростовано наведених висновків суду апеляційної інстанцій та не наведено неправильного застосування ним норм процесуального права, як необхідної передумови

для скасування судового рішення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає

розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає,

що касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного

суду від 10 березня 2025 року у справі є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини другої, частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду

від 10 лютого 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 10 березня 2025 року у справі за скаргою

ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Комунарський відділ державної

виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), ОСОБА_1 , на дії

та рішення державного виконавця, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник