ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/719/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - Омельченка Євгена Володимировича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання незаконним та скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин, визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Панкратова Ю.В. звернувся до суду з позовом до АТ «Акцент-Банк» про визнання незаконним та скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин, визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.08.2020 року позивачем було відкрито банківський рахунок в одному з відділень банку відповідача.

25.07.2024 року відповідач у мессенджері «Телеграм» надіслав ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договорів і закриття рахунків б/н, у якому повідомив останнього, зокрема, що банком було прийнято рішення, згідно з яким будуть розірвані укладені з ним договори та закриті поточні рахунки, на підставі абзацу третього частини 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта.

Однак, позивачу не надано для ознайомлення дане рішення.

Згідно з довідкою про закриття картки/рахунку від 13.09.2024, відповідач закрив рахунки позивача 14.08.2024.

ОСОБА_1 намагався у досудовому порядку врегулювати зазначений спір, виходив на зв`язок із уповноваженими особами банку та неодноразово повідомляв останнім, що готовий надати відповідні пояснення для доведення легального походження доходів, які відповідач вважає такими, що підпадають під умови ризиковості. Однак, уповноважені особи відповідача не відмовилися від своєї позиції відносно розірвання ділових відносин, незважаючи на намір ОСОБА_1 надати пояснення відносно походження отриманих ним доходів.

Представник позивача вважає, що банк не обґрунтував чому він вважає, що доходи позивача є такими, що підпадають під категорію ризикованості, не зазначив за який період доходи позивача підпадають під дану категорію та чому необхідно розірвати ділові відносини із останнім.

У період з 15.05.2018 по 24.02.2022 обсяг доходу дружини позивача ОСОБА_2 склав 2 031 000,00 грн., що підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця та квитанціями про прийняття пакету документів (річних звітів).

Крім того, позивач у шлюбі зі своєю дружиною придбали ТЗ марки SMART, модель - FORTWO ELECTRIC, рік випуску - 2013 року, власник авто позивач - ОСОБА_1 , яке в подальшому було продано за 300 000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу № 2342/2023/4159225 від 17.11.2023.

Таким чином, за період з 2018 по 2024 роки родина позивача отримала дохід у 2 331 000,00 грн.

Також позивач отримував допомогу від держави на проживання, як внутрішньо переміщена особа у період з 08.11.2022 року по 21.02.2024 року на загальну суму 34 000,00 грн., що підтверджується відповідною випискою з карткового рахунку «Монобанк».

Так, позивачем з метою купівлі долару США за гривні через банк відповідача (обмін валют) неодноразово вносились грошові кошти (спільне сумісне майно подружжя) на поточний рахунок останнього відкритий у банку.

Разом з тим, позивачу було перераховано кошти з банківського рахунку відкритого в ПАТ АБ «Укргазбанк» на банківський рахунок відкритий у банку відповідача у розмірі 50 000,00 грн., у зв`язку з розірванням уповноваженими особами ПАТ АБ «Укргазбанк» ділових відносин з ним.

Представник позивача посилався на те, що Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» чітко передбачено випадки, коли факт ненадання документів зумовлює обов`язок суб`єкта первинного фінансового моніторингу встановити клієнту неприйнятно високий рівень ризику, зокрема, за приписами частини шостої статті 7 Закону, суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Отже, банк зобов`язаний підтвердити існування правових підстав, для застосування положень частини першої статті 15 вказаного Закону.

Просив суд визнати незаконним та скасувати рішення АТ «Акцент-Банк» б/н відносно ОСОБА_1 про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору; визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ «Акцент-Банк» про розірвання укладеного з позивачем договору (Угоди від 17.08.2020 року), який був розірваний банком 14.08.2024, а також понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2025 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення про відмову від підтримання ділових відносин.

Визнано недійсним односторонній правочин, вчинений Акціонерним товариством «Акцент-Банк» про розірвання укладеного з ОСОБА_1 договору (Угоди від 17.08.2020 року), який був розірваний Банком 14.08.2024 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь держави судовий збір в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять) тисяч гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник АТ «Акцент-Банк» - Омельченко Є.В. подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги на обставини справи, а лише цитував судову практику Верховного Суду по схожих (в частині розірвання відносин між клієнтом і банком на підставі встановлення клієнту статусу неприйнятно високого ризику) правовідносинах, але не аналогічних. Та зовсім не вивчив підстави встановлення клієнту вказаного ризик статусу, які є відмінними.

04 березня 2025 року від представника ОСОБА_1 - Панкратова Ю.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За приписами частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 22.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до АТ „Акцент-Банк" та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів, за якими позивач приєднався до Умов, Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.a-bank.com.ua., та які разом складають договір про надання банківських послуг.

У подальшому, будучи клієнтом банку, позивач 17.08.20220 відкрив поточний рахунок зі встановленим кредитним лімітом, на підтвердження чого, представником відповідача долучений Print Screen екрану з бази даних банку, на якому ОСОБА_1 тримає паспорт у відділенні банку, дата створення відповідає даті 17.08.2020. Даний факт сторонами не заперечувався.

25.07.2024 на рахунок позивача НОМЕР_1 відкритий у АТ „А-Банк" надійшов платіж з АБ „Укргазбанк" з призначенням: „Перерахування коштів ОСОБА_1 , у зв`язку з відмовою в підтриманні ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин згідно з повідомленням про відмову в підтриманні ділових відносин від 22.07.2024", що підтверджується платіжною інструкцією № 15099_1 від 25.07.2024.

Надалі, в мессенджер „Телеграм" відповідачем надіслано позивачу повідомлення про розірвання договорів і закриття рахунків б/н у якому повідомив останнього, зокрема, що банком було прийнято рішення, згідно з яким будуть розірвані укладені з позивачем договори та закриті поточні рахунки, на підставі абзацу третього частини 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму а фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме у зв`язку із встановленням неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта. Проінформовано ОСОБА_1 також про те, що для перерахування залишку коштів на рахунок, відкритий в іншому банку, у строк до 5 днів від дня надсилання цього повідомлення про відмову, необхідно направити на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні документи: Print Screen екрану листа банку, в якому повідомлено про розірвання ділових відносин; заяву про перерахування залишку коштів на інший рахунок в іншому банку.

05.08.2024 АТ „А-Банк" прийнято від ОСОБА_1 заяву про перерахування залишків коштів відповідно до якої, у зв`язку з отриманням від АТ „А-Банк" повідомлення про розірвання з ініціативи банку ділових відносин та закриття відкритих в банку рахунків, просив погасити невиконанні ним кредитні чи інші зобов`язання перед банком за укладеними договорами, закрити всі депозитні рахунки (в т.ч. ті депозитні рахунки, за якими термін виплати ще не настав) та перерахувати залишки коштів на рахунок відкритий в АТ „Ощадбанк". 14.08.2024 згідно з вказаною заявою АТ „А-Банк" було перераховано ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 49 803,61 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 157758001.1:WEB від 14.08.2024.

Відповідно до довідки № FTL5-LP9S-6PAK-TGAC від 13.09.2024 з 28.09.2024 рахунки позивача ОСОБА_1 були закриті.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи документами належним чином спростовуються викладені в односторонньому правочині вчиненому АТ „Акцент-Банк" про розірвання укладеного з ОСОБА_1 договору (Угоди від 17.08.2020 року), посилання на наявність підстав для припинення правовідносин сторін у зв`язку із встановлення клієнту неприйнятно високого ризику, що вказує на невідповідність такого правочину положенням ст. ст. 203 Цивільного кодексу України та в силу норми ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів не погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну

можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.

Згідно із частинами першою та третьою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 1075 Цивільного кодексу України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка, зокрема, у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно із пунктом 39 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу.

Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єктами первинного фінансового моніторингу, зокрема, є банки.

Відповідно до частин першої - третьої статті 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати оцінку/переоцінку ризиків, у тому числі притаманних його діяльності, документувати їх результати, а також підтримувати в актуальному стані інформацію щодо оцінки ризиків, притаманних його діяльності (ризик-профіль суб`єкта первинного фінансового моніторингу), та ризику своїх клієнтів таким чином, щоб бути здатним продемонструвати своє розуміння ризиків, що становлять для нього такі клієнти (ризик-профіль клієнтів).

Критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених, відповідно, Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду.

Критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення" затвердженні Міністерством фінансів України від 08.07.2016 № 584.

Відповідно до розділу ІІ Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення (далі - Критерії) суб`єкт самостійно визначає та відображає у внутрішніх документах з питань фінансового моніторингу метод та порядок оцінки ризику з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта. Суб`єкт періодично переглядає власні критерії ризику, а також заходи з управління ризиками з метою їх актуалізації та врахування змін, які відбулися в діяльності самого суб`єкта та в законодавстві у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Суб`єкт самостійно може визначати додаткові критерії ризику для фінансових операцій з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Суб`єкт самостійно визначає, які критерії ризику (крім критеріїв, передбачених Законом, нормативно-правовими актами відповідного суб`єкта державного фінансового моніторингу) використовуються ним під час встановлення ділових (договірних) відносин, а які - у процесі подальшого обслуговування клієнтів з урахуванням вимог та рекомендацій, визначених суб`єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб`єкта.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі №910/9021/19.

На виконання Положення № 417 та наказу Міністерства фінансів України № 584 від 08.07.2017 "Про затвердження Критеріїв ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення" Акціонерним товариством «Акцент-Банк» рішенням Правління банка протокол №22952117 від 06.05.2024 року затверджено Програму управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу».

У відповідності до п. 4.1.15 Програми управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу визначені випадки встановлення Банком неприйнятно високого рівня ризику клієнта, в т.ч. виявлення фактів розірвання відносин з особою іншим банком.

Таким чином, Банк, у відповідності до діючого законодавства та судової практики Верховного Суду, розробив внутрішнє Положення, яким передбачено розірвання відносин з особою у разі виявлення факту розірвання відносин з нею іншим банком.

Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим. Судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику (Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2018 у справі № 910/21320/17).

Як вбачається з матерілів справи, 25.07.2024 на рахунок позивача НОМЕР_1 відкритий у АТ „А-Банк" надійшов платіж з АБ „Укргазбанк" з призначенням: „Перерахування коштів ОСОБА_1 , у зв`язку з відмовою в підтриманні ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин згідно з повідомленням про відмову в підтриманні ділових відносин від 22.07.2024", що підтверджується платіжною інструкцією № 15099_1 від 25.07.2024.

Згідно з довідкою по клієнту підставою встановлення ОСОБА_1 неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику клієнта банк визначив те, що пунктом 4.1.5 „Програми управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу" визначені випадки встановлення банком неприйнятно високого рівня ризику клієнта, в т.ч. виявлення фактів розірвання відносин особою з іншим банком (або іншою фінансовою установою), у зв`язку з виявленням факту розірвання відносин між позивачем та іншим банком, АТ „А-Банк" здійснив переоцінку ризику клієнта та встановив неприйнятно високий ризик, і за доводами банку вказані обставини і стали підставою для припинення договірних відносин з клієнтом шляхом одностороннього розірвання правочину.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що встановивши наявність факту розірвання ділових відносин між позивачем та іншим банком, відповідач правомірно застосував положення, закріплені в „Програми управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу", та встановив клієнту неприйнятно високий ризик, наслідком чого стало одностороннє розірвання правочину.

Доводи позивача, що банк не обґрунтував чому він вважає, що доходи позивача є такими, що підпадають під категорію ризикованості, не зазначив за який період доходи позивача підпадають під дану категорію та чому необхідно розірвати ділові відносини із останні, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин. У справі, що переглядається підставою встановлення клієнту неприйнятно високого ризику стало встановлення факту розірвання ділових відносин між позивачем та іншим банком, що відповідно до внутрішніх документів є самостійною підставою для встановлення такого статусу та не потребує додаткової перевірки доходів позивача.

Наданим представником позивача письмовим доказам (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, податкові декларації платника ОСОБА_2 , квитанції, договір купівлі-продажу транспортного засобу, виписка з карткового рахунку „Монобанк") колегія суддів не надає оцінку, оскільки вони не стосуються спірних правовідносин та предмету позову.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення одностороннього правочину про розірвання укладеного з ОСОБА_1 договору (Угоди від 17.08.2020 року) у АТ «Акцент-Банк» існували підстави для його здійснення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наявними в матеріалах справи документами належним чином спростовуються викладені в односторонньому правочині вчиненому АТ „Акцент-Банк" про розірвання укладеного з ОСОБА_1 договору (Угоди від 17.08.2020 року), посилання на наявність підстав для припинення правовідносин сторін у зв`язку із встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.

Доводи апеляційної скарги зайшли своє підтвердження під час розгляду колегією суддів матеріалів справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи встановлені вище обставини справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовної заяви.

Щодо вимог відповідача про стягнення з позивача судових витрат у зв`язку з розглядом справи в апеляційному порядку, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог.

За подання апеляційної скарги АТ «Акцент-Банк» сплачено судовий збір у розмірі 3 633 гривні 60 копійок, у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача.

Згідно положень с. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу надання послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що

підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що в межах розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції відповідач АТ «Акцент-Банк» отримувало правову допомогу адвоката Омельченко Є.В.

Вказані обставини підтверджуються наданими суду ордером на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ №1251198 від 22 січня 2024 року виданого на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання правовї допомоги №2812-1/2023 від 28 грудня 2023 року.

Проте, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи, разом із цим, колегія суддів дійшла висновку про доцільність стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати пов`язані з отриманням правничої допомоги у розмірі 2 000 гривень 00 копійок.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - Омельченка Євгена Володимировича задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2025 року у цій справі скасувати, прийняти постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання незаконним та скасування рішення про відмову від підтримання ділових відносин, визнання правочину недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 633 гривні 60 копійок (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати пов`язані з отриманням правничої допомоги у розмірі 2 000 гривень 00 копійок (дві тисячі гривень 00 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: