Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3120/22
Номер провадження2/711/12/25
РІШЕННЯ
14 квітня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Піковського В.Ю.
при секретарі Пасічній Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси питання про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -
В провадженні суду перебувала на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
21.02.2025 суд ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги за первісним та за зустрічним позовом, та вирішив в порядку поділу спільного майна подружжя:
- 37/50 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд (будинок літ. «А-І» житловою площею 112,2кв.м; вбиральні, літ. «Б, Г»; сарай, літ. «В»; погріб, літ «Д»; огорожа, №1-3, 5, 6, 7), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) виділити у власність ОСОБА_3 право власності на 4/5 частки наступних об`єктів нерухомого майна:
- 37/50 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд (будинок літ. «А-І» житловою площею 112,2кв.м; вбиральні, літ. «Б, Г»; сарай, літ. «В»; погріб, літ «Д»; огорожа, №1-3, 5, 6, 7), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
В решті позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовити.
Разом з тим, ухвалюючи судове рішення суд не вирішив питання про розподіл судових витрат через неподання сторонами всіх доказів в обґрунтування їх розміру, внаслідок чого на підставі ч.8 ст.141 ЦПК сторонам було надано строк для подання відповідних доказів та призначено судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат.
26.02.2025 на адресу суду надійшла заява представника позивача адвокат Осадчий О.В. про долучення до матеріалів справи доказів щодо розміру витрат позивача на правову допомогу. Відповідно до змісту такої заяви розмір судових витрат позивача, які він просить компенсувати йому за рахунок відповідачки, складається з наступних сум: судовий збір в розмірі 5850грн; витрати на правову допомогу в розмірі 15 400грн.
03.03.2025 від представника відповідача адвокат Шаповал О.В. на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів розміру витрат відповідачки на правову допомогу. Відповідно до змісту такого клопотання розмір судових витрат відповідачки, які вона просить компенсувати їй за рахунок позивача, складається з наступних сум: витрати на правову допомогу в розмірі 163 200грн.
Також 03.03.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги шляхом повної відмови у задоволенні вимог позивача про компенсації відповідних витрат. Таке клопотання обґрунтоване тим, що позивач зловживає процесуальними правами, оскільки заявлений ним до компенсації розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям реальності таких послуг.
В судове засідання учасники справи не з`явилися і про причини неявки не повідомили, що відповідно до ч.4 ст.270 ЦПК України не перешкоджає розгляду судом питання про розподіл судових витрат.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази на підтвердження розміру понесених сторонами судових витрат суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
За обставинами справи судом встановлено, що під час судового провадження обидві сторони повідомляли суд про понесені ними судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами за наслідком розгляду справи.
За матеріалами справи судом встановлено, що судові витрати сторін складаються із судового збору, сплаченого сторонами за подання їх позовів (первісний та зустрічний), а також витрат обох сторін, пов`язаних з оплатою правової допомоги їх представників.
Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами та компенсації в порядку, передбаченому законом, суд виходить з наступного.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах пропорційності, змагальності та диспозитивності (ст.ст.11, 12, 13 ЦПК України).
Згідно ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає, зокрема, у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що в силу принципу диспозитивності, якщо сторона відмовляється від здійснення свого права на відшкодування судових витрат за рахунок іншої сторони (заявляє вимогу про відшкодування витрат в меншому розмірі чи просить не відшкодовувати їй відповідні витрати), то у суду відсутні правові підстави для ухвалення рішення про розподіл таких витрат.
В той же час, заявляючи вимогу про відшкодування судових витрат в певному розмірі, саме на сторону, яка заявляє відповідну вимогу, покладається обов`язок надати суду докази розміру таких витрат, які сторона сплатила або має сплатити. Відсутність відповідних доказів, або невідповідність таких доказів вимогам належності, допустимості та достовірності, є підставою для визнання таких вимог необґрунтованими.
Щодо судового збору.
За наявними в матеріалах справи квитанціями судом встановлено, що під час судового провадження позивачем понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 5850грн, що сплачену ним за подання позову і підтверджуються відповідною квитанцією /т.1 а.с.1/.
Відповідачка сплатила судовий збір за подання зустрічного позову в сумі 3856,40грн /т.1 а.с.88/ та 3656,39грн /т.1 а.с.205/, але не просила компенсувати їй такі витрати.
Отже, враховуючи принцип диспозитивності, суд вирішує лише питання розподілу між сторонами витрат зі сплати судового збору, понесених позивачем в розмірі 5850грн.
Щодо витрат з оплати правничої допомоги.
Оцінюючи розмір заявлених сторонами вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне.
Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
В той же час за матеріалами справи судом встановлено, що під час судового провадження в якості представників позивача у справі діяли наступні особи:
-адвокат Іщенко О.В., яка брала участь у судовому провадженні в період часу до 08.11.2023 і діяла на підставі договору №30.06/2022 від 30.06.2022 (ордер серії АЕ №1154135 від 20.09.2022) /т.1 а.с.165/, договору №06-12/2022 від 06.12.2022 (ордер серії АЕ №1177574 від 06.12.2022) /т.2 а.с.39/;
-адвокат Хегай О.Б., який дія на підставі договору №22 від 22.01.2024, ордер серії АА №1395747 від 23.01.2024 /т.3 а.с.7/;
-адвокат Попова І.П., яка брала участь у судовому провадженні до 26.08.2024 на підставі договору б/н від 07.06.2024, ордер серії СА №1088180 від 07.06.2024 /т.3 а.с.149/;
-адвокат Осадчий О.В., який діяв на підставі договору №1/10/10/24 від 10.10.2024, ордер серії СА №1092704 від 11.10.2024 /т.3 а.с.210/.
Будь-яких доказів того, що відстоювання інтересів позивача у даному судовому провадженні, пов`язано з отриманням ним правничих послуг в ТОВ «Центр правової допомоги», суду не надано, а відтак необґрунтованими є доводи сторони позивача щодо необхідності компенсації витрат з оплати правничих послуг такого суб`єкта в рамках даного судового провадження.
Отже обґрунтованими, з точки зору наданих суду доказів, є доводи позивача про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою послуг адвоката Осадчого О.В. в розмірі 10 400грн, оскільки розмір таких витрат підтверджується належними доказами і відповідає критерію реальності таких послуг, враховуючи обсяг виконаних представником робіт (консультація та ознайомлення з матеріалами справи 2000грн; участь представника у семи судових засіданнях з оплатою послуг по 1200грн за одне судове засідання).
Надаючи оцінку вимогам відповідачки про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч.4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В той же час Верховний Суд у від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20 висловив правову позицію, відповідно до якої зменшення розміру витрат на правничу допомогу є не обов`язком, а правом суду. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка просить зменшити відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз змісту наданих стороною відповідача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що такий розрахунок базується на оплаті вартості послуг представника відповідачки за погодинною тарифікацією за ставкою 1600грн за 1 годину роботи, враховуючи загальний обсяг роботи представника тривалістю 102год, і відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій з визначенням витраченого адвокатом часу на їх вчинення:
-ознайомлення з матеріалами справи і формування правової позиції 1год, 1600грн;
-складання зустрічного позову та заяв по суті справи 41год, 65 600грн;
-складання процесуальних документів та клопотань 14год, 22 400грн;
-судове представництво 37год, 59 200грн;
-складання процесуальних документів на стадії апеляційного оскарження судового рішення 8год, 12 800грн;
-судове представництво на стадії апеляційного оскарження ухвали суду про призначення експертизи 1год, 1600грн.
На підтвердження витрат з правничої допомоги відповідачкою надано суду: скріншоти грошових переказів з мобільного застосунку на загальну суму 37 055,07грн (арифметичний підсумок значень не враховує змісту скріншотів, які дублюються /т.4 а.с.85, 86, 96/); платіжна інструкція №715670363 від 01.03.2025 про оплату послуг ОСОБА_4 на суму 17 326грн; акт наданих послуг №1-Б/Н/22 від 25.02.2025; замовлення на надання правничих послуг №1-Б/Н/22 від 04.01.2024; рахунок-фактура №1-Б/Н/22 від 25.02.2025 на оплату послуг адвоката в сумі 163 200грн.
Разом з тим, надані позивачкою скріншоти та платіжна інструкція не містять жодних ознак пов`язаності відповідних фінансових операцій з оплатою послуг адвоката Шаповал О.В. саме за надання правничої допомоги відповідачці, пов`язаної з представництвом інтересів останньої в даному судовому провадженні. А отже доводи сторони відповідача про фактичне здійснення відповідних витрат на суму 54 381,07грн є недоведеними.
Натомість суд бере до уваги, що за змістом наданих стороною відповідача акту наданих послуг та рахунку-фактури вбачається, що оплата послуг адвоката має бути здійснена в майбутньому (протягом 10 днів з моменту отримання рахунку від 25.02.2025). За таких обставин суд оцінює доводи сторони відповідача про компенсацію витрат з оплати правничої допомоги в контексті таких, що лише підлягають сплаті відповідною стороною в майбутньому, а не вже понесені (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України), що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
В той же час суд звертає увагу, що первинно, при поданні відзиву проти первісного позову, сторона відповідача повідомляла про орієнтовний розмір витрат відповідачки на правову допомогу в сумі 50 612,40грн. Такий розрахунок базувався на оплаті вартості послуг представника відповідачки за погодинною тарифікацією за ставкою 992,40грн за 1 годину роботи, враховуючи загальний обсяг роботи представника тривалістю 51год (правова консультація 3год; отримання доказі для відзиву, оформлення адвокатських запитів 10год; підготовка та подання відзиву на позов, складання процесуальних документів 22год; участь у судових засіданнях 16год) /т.1 а.с.35-48/. Такий же розмір витрат був заявлений стороною відповідача по закінченні підготовчого провадження у відзиві від 26.08.2024 проти уточнених позовних вимог первісного позивача, що мало місце у судовому засіданні 04.10.2024 /т.3 а.с.194-197/
Згідно з ч.4 ст.141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Варто звернути увагу, що обґрунтовуючи остаточний розмір судових витрат сторона відповідача посилається на замовлення №1-Б/Н/22 від 04.01.2024 на надання правових/правничих послуг /т.4 а.с.104/. Натомість таке посилання суперечить попередній поведінці стороні відповідача та її твердженням, викладеним у відзиві від 26.08.2024 проти уточнених позовних вимог первісного позивача та позиції, викладеній під час закінчення підготовчого провадження, що мало місце 04.10.2024. Отже, з огляду на непослідовну та суперечливу поведінку сторони відповідача в аспекті розміру витрат на правову допомогу, які підлягають компенсації в даному судовому провадженні, суд на підставі ч.4 ст.141 ЦПК України відхиляє доводи щодо обґрунтованості відповідних витрат в частині, що перевищують суму в розмірі 50 612,40грн.
За обставинами судового провадження судом встановлено, що представник відповідачки бере участь у справі з 16.09.2022. Для здійснення процесуальних дій судом призначалось 33 судових засідання, з яких 8 судових засідань не відбулось у зв`язку з неявкою представника відповідача та інших учасників справи. Представник відповідачки брала участь у 18 судових засіданнях. Натомість тривалість розгляду справи здебільшого обумовлена процесуальними діями, пов`язаними із забезпеченням доказів по справі та виконанням ухвали суду про призначення судової товарознавчої експертизи.
Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що за своєю сутністю спірні правовідносини характеризуються помірним рівнем складності, хоча судова практика по такій категорії справ є різноманітною, оскільки характеризується значним обсягом обставин, які підлягають доказуванню і мають значення для правильного вирішення спору.
В той же час суд визнає беззаперечним істотність значення предмету спору для обох сторін, оскільки внаслідок спору між сторонами обидві сторони фактично обмежені у реалізації свого права власності відносно спірного майна, в той час як вартість такого майна є значною.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви відповідачки щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена відповідачкою сума в розмірі 50 612,40грн є необґрунтованою, оскільки не співмірна з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується консультаціями, складанням процесуальних документів, а також участю адвоката судовому засіданні).
За таких обставин, беручи до уваги розмір ціни позову, складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 30 000грн, оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність та об`єм справи.
Таким чином за результатом розгляду справи розподілу між сторонами підлягає сума судових витрат позивача в розмірі 16 250грн (судовий збір 5 850грн + правнича допомога 10 400грн) та відповідачки в розмірі 30 000грн (правнича допомога).
Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають компенсації кожному з учасників справи на засадах пропорційності до розміру задоволених вимог суд виходить з наступного.
В даному випадку спір між сторонами має особливий характер і зумовлений неспроможністю сторін до спільного використання спірного майна та його поділу в добровільному порядку. Виникненню такого спору сприяла обоюдна поведінка сторін та їх різні н погляди на обсяг спільного сумісного майна, яке підлягає розподілу між сторонами, як колишнім подружжям. При цьому кожна із сторін заявляла різні за змістом вимоги та вказувала про різний перелік майна, яке є об`єктом їх спільної сумісної власності.
За результатом розгляду справи висновку суду по суті спору зводяться до наступного:
-об`єктом спору в даному випадку виступали автомобіль, житловий будинок (37/50 частин домоволодіння разом з земельною ділянкою, на якій він знаходиться) та грошові кошти;
-позивач, з урахуванням уточнення своїх вимог, остаточно просив в порядку поділу виділити йому 1/2 частину спірного житлового будинку. При цьому позивач заперечував, що до обсягу майна, яке підлягає поділу, входять спірні грошові кошти. В той же час позивач не заперечував, що до спільного майна відноситься спірний автомобіль, який при поділі слід виділити у власність позивача, стягнувши з нього на користь відповідачки половину вартості такого автомобіля;
-відповідачка у зустрічному позові в порядку поділу майна просила стягнути з відповідача на її користь 70% вартості спільного майна, яке складається зі спірних автомобіля та грошових коштів, оскільки все таке майно фактично залишається після поділу у позивача. При цьому відповідачка заперечувала ту обставину, що до спільного майна відноситься спірний житловий будинок, стверджуючи, що таке майно є її особистою власністю.
-за результатом розгляду справи судом встановлено, що до обсягу майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу відноситься спірний автомобіль та 4/5 частини спірного житлового будинку. При цьому суд відхилив доводи сторони відповідача щодо грошових коштів, як об`єкту спільної сумісної власності, що підлягає поділу;
-за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку, що в порядку поділу спірного майна позивачу слід виділити у власність спірний автомобіль та право власності на 1/5 частку спірного житлового будинку, а відповідачці слід виділити у власність частку спірного житлового будинку в розмірі 4/5 (3/5 [частка, що виділяється в порядку поділу спільного майна] + 1/5 [частка, яка є об`єктом особистої власності відповідачки]).
За таких обставин, беручи до уваги розмір ціни первісного та зустрічного позовів, зміст спірних правовідносин, складність справи, значення справи для сторін, процесуальну поведінку сторін, результат вирішення справи, суд приходить до висновку, що понесені сторонами судові витрати слід розподілити між ними в рівних частинах, оскільки саме такий спосіб розподілу судових витрат відповідатиме засадам пропорційності та справедливості. Таким чином, позивачу за рахунок відповідачки слід компенсувати 8 125грн судових витрат (16 250грн / 2), а відповідачці слід компенсувати за рахунок позивача 15 000грн судових витрат (30 000грн / 2).
Беручи до уваги, що в порядку розподілу судових витрат суд дійшов висновку про покладання на обидві сторони обов`язку відшкодування один одному частини судових витрат, то на підставі ч.9 ст.10, ч.10 ст.141 ЦПК України в порядку взаємозаліку відповідних зобов`язань в остаточному розрахунку слід зобов`язати позивача сплатити відповідачці різницю розміру компенсації судових витрат в сумі 6 875грн (15 000грн 8 125грн) та звільнити сторони від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.11-13, 81, 82, 133, 137, 141, 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ), в якості компенсації судових витрат, суму коштів в розмірі 6 875грн.
Додаткове рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст додаткового рішення складений 14 квітня 2025 року.
Головуючий: В. Ю. Піковський