Справа № 361/7756/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8419/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Радзівіл А.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Степанюка Дениса Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Радзівіл А.Г., у справі № 361/7756/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Зазначала, що з 21 січня 1995 року по 16 вересня 1998 року вони з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 на його ім`я 10 квітня 1995 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 . 11 листопада 1998 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до неї про визнання її такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою. Натомість вона звернулась до суду із зустрічним позовом про вселення її з донькою ОСОБА_3 до цієї квартири та усунення перешкод з боку відповідача в користуванні квартирою. Рішенням Броварського міського суду від 16 лютого 1999 року у справі № 2-58/1999р., залишеним без змін ухвалою Київського обласного суду від 30 березня 1999 року відмолено в задоволенні позову ОСОБА_2 до неї про визнання такою, що втратила право користування квартирою та задоволено її зустрічний позов про вселення її з донькою ОСОБА_3 до квартири й усунення перешкод з боку відповідача в користуванні квартирою. Вказаним рішенням суду, зокрема, встановлено, що спірна квартира придбана під час перебування сторін спору у зареєстрованому шлюбі. Відповідач створив неможливі для проживання умови та змінив замок вхідних дверей, через що вона не могла потрапити до квартири. Ухвалою Київського обласного суду від 30 березня 1999 року встановлено те, що оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана в період шлюбу сторін, то дана квартира повинна вважатися спільним майном подружжя, а відтак вона та відповідач мають рівні права на цю квартиру, вона є співвласницею квартири. Відповідач добровільно рішення Броварського міського суду від 16 лютого 1999 року у справі № 2-58/1999р. не виконав, а тому вона була вимушена звертатись до Броварського міського відділу ДВС щодо примусового виконання вказаного рішення. Листом від 02 червня 1999 року старшим державним виконавцем Броварського міського відділу ДВС Власенко О.М. було направлено на адресу відповідача листа, яким зобов`язано останнього до 24 червня 1999 року самостійно виконати рішення Броварського міського суду від 16 лютого 1999 року у справі № 2-58/1999р. 11 червня 1999 року вказане рішення суду було виконано, про що старшим державним виконавцем Броварського міського відділу ДВС Власенко О.М. складено відповідний акт. Надалі відповідач разом із нею та донькою не проживав, участі у вихованні доньки не приймав, не розмовляв із нею особисто, не телефонував їй, не допомагав із навчанням, не проводив спільно час, не цікавився її життям та не проявляв належної батьківської турботи. Утриманням та вихованням доньки вона займалась самостійно. Із наявної у неї довідки вих. № 1ВБ-91/430 від 29 вересня 1999 року, виданої міським відділом ДВС Броварського міського управління юстиції, можна підтвердити сплату відповідачем аліментів на утримання малолітньої доньки в період із 01 червня 1999 року по 30 вересня 1999 року в загальній сумі 40,50 грн. Інші відомості про сплату відповідачем аліментів на утримання доньки, як і будь-які інші відомості про участь відповідача в утриманні доньки відсутні. З наведеного слідує, що відповідач від участі в утриманні власної доньки ухилявся. З урахуванням викладеного, користуючись правами, наданими СК України та ЦК України, з посиланням на ч. 2 ст. 70 СК України, в порядку поділу майна подружжя, позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 3/4 частки спірної квартири, відступивши від засад рівності часток подружжя у зв`язку ухиленням ОСОБА_2 від участі в утриманні доньки та створення неможливих умов для проживання у квартирі.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат Степанюк Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не наведено та не надано належних доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 була набута за спільні кошти або спільною працею подружжя, неправильно застосував положення ст. 16 Закону України «Про власність», ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб і сім`ю, ст.ст. 60, 61, 63, 68 СК України, ч. 2 ст. 70 СК України, які визначають режим спільного сумісного майна подружжя, ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про власність», ст. 128 ЦК УРСР, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що відсутність відомостей про реєстрацію квартири у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та відсутність відмітки БТІ про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру впливає на можливість визнання за позивачкою права власності на частку квартири за наслідками поділу майна подружжя. При цьому, суд першої інстанції не надав належної оцінки рішенню Броварського міського суду від 16 лютого 1999 року у справі № 2-58/1999р., залишеному без змін ухвалою Київського обласного суду від 30 березня 1999 року у справі № 22-58/1999, яким встановлено належність спірної квартири сторонам. Також, суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим йому доказам та доводам позивачки щодо ухилення відповідача від утримання спільної з позивачкою доньки й створення неможливих для проживання умов позивачки з донькою в квартирі, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що позивачкою не надано належних та достовірних доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, як підстави для відступлення від засад рівності часток.

В судовому засіданні адвокат Степанюк Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 січня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міськвиконкому Київської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 23, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_3 (а.с. 18).

16 вересня 1998 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Броварської міської ради Київської області, актовий запис № 302 (а.с. 58).

10 квітня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Базир В.Г., зареєстрований у реєстрі за № 1504, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру пав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 343618284 станом на 21 серпня 2023 року, інформація про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , відсутня.

Рішенням Броварського міського суду у справі від 16 лютого 1999 року в справі №2-58/1999 р. було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 . Вселити ОСОБА_1 та її неповнолітню доньку в квартиру АДРЕСА_1 і зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні квартирою (а.с. 25-29).

Ухвалою Київського обласного суду від 30 березня 1999 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Броварського міського суду від 30 березня 1999 року у вказаній справі залишено без змін (а.с. 30-31).

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ними з відповідачем під час шлюбу, а отже, вона була набута у спільну сумісну власність, а також на те, що відповідач неналежним чином утримував їх спільну дочку, не брав участі у її вихованні, а навпаки, створював неможливі умови для проживання, ОСОБА_1 , порушила перед судом питання про визнання за нею в порядку поділу майна подружжя права власності на 3/4 частки вказаної квартири, відступивши від засад рівності часток подружжя.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не наведено та не надано доказів того, що вказана квартира набута за спільні кошти, спільною працею подружжя. У рішенні Броварського міського суду у справі від 16 лютого 1999 року в справі № 2-58/1999 р., на яке посилалася позивачка, такий чинник як кошти, за які таке майно було набуте, встановлений не був, а зазначено тільки про те, що майно набуте під час зареєстрованого шлюбу. Крім того, право власності на квартиру у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровано, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів №343617807 від 21.08.2023 року та № 343620123 від 21.08.2023 року, на копії договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 1995 року не міститься відмітки БТІ про реєстрацію права власності на вказану квартиру. Також, позивачкою не надано належних та достовірних доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, як підстави для відступлення від засад рівності часток, а сам факт того, що відповідач створював неможливі для проживання позивача та доньки умови, змінив замки вхідних дверей, те, що позивачка самостійно утримувала доньку до досягнення повноліття, не є обґрунтованою підставою для визнання за нею права на частки спірного майна.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим неправильно вирішив спір.

Як було встановлено, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом позову, був укладений 10 квітня 1995 року.

Відповідно, правовий режим майна подружжя на час набуття права власності на спірну квартиру врегульовано положеннями КпШС, який діяв до 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС, який був чинний на час укладення вказаного договору, було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 КпШС визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Відтак, КпШС не передбачав необхідності врахування джерела придбання майна під час віднесення майна до спільного сумісного майна подружжя, визначаючи, що всемайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. А до особистої власності подружжя КпШС відносив майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування.

Враховуючи викладене, оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 1995 року, під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вона була набута у спільну сумісну власність подружжя.

Та обставина, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , була встановлена і у рішенні Броварського міського суду у справі від 16 лютого 1999 року в справі № 2-58/1999 р. та ухвалі Київського обласного суду від 30 березня 1999 року у вказаній справі, між тими ж сторонами, що з урахуванням принципу юридичної визначеності та обов`язковості судових рішень, мало бути враховано судом першої інстанції.

На зазначене суду першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

При цьому суд безпідставно послався на те, що право власності на квартиру у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровано, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 343617807 від 21.08.2023 року та № 343620123 від 21.08.2023 року, на копії договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 1995 року не міститься відмітки БТІ про реєстрацію права власності на вказану квартиру, оскільки чинне на момент укладення договору законодавство не пов`язувало виникнення права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією права.

Сам факт виникнення права власності на спірну квартиру встановлено рішенням Броварського міського суду у справі від 16 лютого 1999 року в справі № 2-58/1999 р., ухвалою Київського обласного суду від 30 березня 1999 року у вказаній справі, а також не оспорювалося і відповідачем.

Крім того, з копії договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 1995 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Базир В.Г., та копії рішення Броварського міського суду у справі від 16 лютого 1999 року в справі № 2-58/1999 р. вбачається, що вказаний договір зареєстрований у реєстрі за № 1504 та 18 квітня 1995 року був зареєстрований в Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № І-4314 за ОСОБА_2 , що підтверджує право власності на спірну квартиру.

Частиною 2 ст. 28 КпШС України передбачено правило, що у разі поділу майна, яка є спільною сумісною власністю подружжя, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. За цим правилом мається на увазі майно, придбане окремо кожним з подружжя не за рахунок спільного майна (утому числі особистого заробітку, доходів від власного майна і т.д.), що хоча і не розірвали шлюб, але фактично припинили шлюбні відносини без наміру їх відновити і постійно проживають роздільно. Коментоване правило не поширюється на такі ситуації, коли чоловік, дружина перебувають у тривалих відрядженнях чи за характером праці часто не бувають дома. Головною умовою для застосування цього правила є фактичне припинення сім`ї.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відтак, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за кожним із сторін, як за ОСОБА_1 , так і за ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

При цьому ОСОБА_1 не було доведено підстав для відхилення від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

Обґрунтовуючи такі вимоги, позивачка посилалася на те, що відповідач неналежним чином утримував їх спільну дочку, не брав участі у її вихованні, та створював неможливі умови для проживання.

Разом з тим, спільна дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула повноліття ще ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наведені позивачкою обставини щодо участі відповідача в утриманні дочки, вчинення ним перешкод у користуванні квартирою, не можуть бути достатньою підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладенезаочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме, про поділ квартири АДРЕСА_1 між сторонами в рівних частках.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 807,60 грн. судового збору за подання позовної заяви, 214,72 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову та 5 711,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 9 733,72 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Степанюка Дениса Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м.

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9733,72 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді