П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року місто Київ

справа № 759/22598/23 провадження №22-ц/824/1833/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Київська міська прокуратура

відповідач - Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану адвокатом Гайдай Оленою Валеріївною, Київської міської прокуратури та Державної Казначейської служби України

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року, ухвалене у складі судді П`ятничук І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в якому просить стягнути з Київської міської прокуратури та Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1203000,00 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; витрати на правову допомогу у розмірі 30000,00 грн.

Позов обгрунтовано тим, що 24 квітня 2012 року ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні злочину.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року відносно позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 2 місяці.

10 липня 2014 року позивачеві повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.3 ст.311 КК України.

7 травня 2015 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосування електронних засобів контролю, який тривав до винесення вироку.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 22 березня 2019 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у кримінальному провадженні №000979 та виправдано у зв`язку з недоведеністю винуватості позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.

У зв`язку з зазначеними обставинами позивач зазнав майнової та моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 .

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 562800 грн. 12 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

18 червня 2024 року від представника позивача Гайдай О.В. до суду надійшло клопотання про ухвалення додаткового рішення, в якому вона просила стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн. 00 коп.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 30000 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник Київської міської прокуратури - Котляр Т.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року, зменшивши розмір стягнення на користь позивача моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024».

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Вказує, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції виходив з розміру мінімальної заробітної плати який, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», становить 6700 грн.

Утім, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Вважає, що наведений мінімальний розмір шкоди, який гарантований державою, є досить значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення.

Також зазначає, що в зв`язку з військовою агресією росії введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави.

Наголошує на тому, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди виходячи із перебування позивачем під слідством та судом 82 місяці, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні невірно вказано, що він становить 562 800,12 грн, в той час як мінімальний розмір відшкодування на який позивач має право претендувати, виходячи із строку перебування під слідством та судом упродовж 82 місяців, не повинен перевищувати 131 200 грн (82 міс*1600 грн). Стягнута судом першої інстанції моральна шкода у розмірі 562 800 грн, тобто більше ніж на 431 000 грн мінімально гарантованої суми, яка, як зазначалося вище, також є значною та є достатньою для розумного задоволення потреб позивача, не відповідає принципам поміркованості та розумності, та суперечить сталій практиці Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Гайдай О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року та стягнути з Київської міської прокуратури та Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 203 000 грн., на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та стягнути витрати на правничу допомогу, що пов`язані з розглядом цивільної справи в сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, щопозивач через свого представника просить компенсацію за моральну шкоду з урахування обставин справи, а саме - розділяє обчислення моральної шкоди з врахуванням того факту, що ОСОБА_1 тримався в СІЗО значний період часу, а також окремо вираховує розмір моральної шкоди за час коли апелянт перебував під слідством і судом, в той час, як був змінений запобіжний захід на більш м`який.

Вважає, що не можна об`єднувати та вважати, що перебування в СІЗО, яке по суті є відбуванням покарання, за злочин якого апелянт не вчинив, прирівняним до періоду, коли особа, перебуваючи під слідством, перебувала на волі. Проте судом першої інстанції не було взято до уваги даний факт та не надано оцінку йому. Суд першої інстанції, не надав оцінку наведеному стороною позивача розрахунку, та об`єднав, рахуючи всі дні по мінімальній сумі, гарантованій, але не обмеженій державою і не більше, та вважає це «збагаченням», а не прямою нормою закону.

Також суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що особа обвинувачувалась у тяжкому злочині, що позивачеві загрожувало позбавлення волі до десяти років, і особа була визнана невинуватим. Клеймо «засудженого», «тюремника» та ін. супроводжуватиме позивача все життя.

Отже загальна сума заподіяної позивачу моральної шкоди за весь період перебування під слідством, судом, в тому числі перебування під вартою в слідчому ізоляторі та під домашнім арештом, а саме за 86 місяців 24 дні, складає: 973 733,00 грн + 62 533 грн + 307 083 грн = 1 343 349 (один мільйон триста сорок три тисячі триста сорок дев`ять) гривень.

Також не погоджуючись з рішенням, представник Державної Казначейської служби України - Чигринова О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 рокута відмовити у задоволенні клопотання представника позивача Гайдай О.В. про відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, щосуд першої інстанції всупереч вимогам статті 141 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства.

Вважає, що в силу приписів частини другої статті 141 та другої статті 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі, однак не з Державного бюджету України або Казначейства.

В судове засіданні представник Державної Казначейської служби України не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 адвокат Гайдай О.В. свою апеляційну скаргу підтримала і просила задовольнити. Апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Державної Казначейської служби України просила залишити без задоволення.

Представник Київської міської прокуратури Рябов О.А. апеляційну скаргу прокуратури та апеляційну скаргу Державної Казначейської служби України підтримав і просив їх задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд дійшов до наступного.

Судом установлено, що 24 квітня 2012 року позивача ОСОБА_1 було затримано, як підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року відносно позивача застосовано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

7 травня 2015 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосування електронних засобів контролю, який тривав до винесення вироку (а.с.26-29).

Згідно обвинувального акту затвердженого прокурором відділу прокуратури м. Києва, позивачу 10 липня 2012 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, залишеному в силі ухвалою Київського апеляційного суду від 22 березня 2019 року, позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у кримінальному провадженні №000979 та виправдано у зв`язку з недоведеністю винуватості позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством із 24 квітня 2012 року по 22 березня 2019 року, (83 місяці і 28 днів) включно, що є підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди. Відшкодування шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. В ході розгляду справи знайшло своє об`єктивне підтвердження те, що позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте, переконливих та достатніх доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті тощо) на пред`явлення до стягнення суму ( 1203000 грн.) суду не надано.

Розраховуючи моральну шкоду, суд першої інстанції, врахувавши положення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійшов висновку, що моральна шкода завдана позивачу за період з 24.04.2012 по 22.03.2019 (83 місяці і 28 днів) складає суму в розмірі 562800,12 грн. (536100 грн. (83 місяці х 6700 грн.) + 6700,12 грн. (28 днів х 239,29 грн.). Саме така сума в рахунок відшкодування моральної шкоди має бути стягнута на користь ОСОБА_1 , враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності.

Щодо ухвалення додаткового рішення судом встановлено, що 23 жовтня 2021 року між Адвокатським об`єднанням «Роман Гайдай та партнери» та ОСОБА_1 було укладено договір № 2310/21 про надання правової допомоги. Крім того, 13 червня 2024 року, 24 жовтня 2023 року та 13 червня 2024 року між Адвокатським об`єднанням «Роман Гайдай та партнери» та ОСОБА_1 було підписано акти надання послуг за договором про надання правової допомоги, відповідно до якого вартість наданих адвокатських послуг позивачу становить 30000 грн. 00 коп.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позивачем витрати у сумі 30000 грн. 00 коп. є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання правничої допомоги, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави для відповідальності за шкоду завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сутність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом ( ч.7 ст.1176 ЦК України).

Статтею 1Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 1 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду ( п.1 ч.1 ст.2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених зміну його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обгрнутування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, постановах Верховного Суду від 4 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч.ч.5,6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Установлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 83 місяці та 28 днів, а саме з 24.04.2012 ( затримання ОСОБА_1 ) до 22.03.2019 ( день набрання законної сили вироком Святошинського районного суду м.Києва від 28.09.2015, після його перегляду апеляційним судом та постановлення Апеляційним судом м.Києва ухвали від 22.03.2019 про залишення виправдувального вироку в силі).

Суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, виходив з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» в сумі 6700 грн., тобто на час розгляду даного спору по суті.

Доводи апеляційної скарги Київської міської прокуратури зводяться до того, що суд першої інстанції при розрахунку моральної шкоди повинен був виходити з розміру мінімальної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн. та визначити її у сумі 131200 грн.

Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 753/7572/23 дійшов висновку про необхідність застосування при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування». Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки рішення Дарницького районного суду м.Києва ухвалено 04 квітня 2024 року, мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» становив 8000 грн.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 8 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24).

Таким чином, враховуючи правові висновки Верховного Суду в аналогічних справах, доводи апеляційної скарги Київської міської прокуратури щодо застосування при розрахунку розміру моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн., є безпідставними.

Разом з тим, оскільки позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині застосування до розрахунку моральної шкоди мінімальної заробітної плати в сумі 6700 грн., установленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», тому відсутні підстави для проведення перерахунку суми відшкодування, виходячи із мінімальної заробітної плати, установленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони позивача щодо безпідставного зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, який було заявлено позивачем до стягнення з Держави Україна, то в цій частині колегія суддів вважає їх безпідставними, зважаючи на таке.

Суд першої інстанції, врахувавши характер й глибину заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, тривалість перебування його під слідством та судом, а саме з 24.04.2012 по 22.03.2019, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, та керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, визначив розмір відшкодування на рівні 562800,12 грн., що вважав достатнім для розумного задоволення потреб позивача.

Разом із цим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем, в порушення вимог статті 81 ЦПК України, не доведено, що характер і обсяг його душевних страждань, з урахуванням обставин цієї конкретної справи, підлягає грошовій оцінці в розмірі більшому, ніж мінімальний встановлений законом.

Враховуючи, що за правилами ч.1 ст.367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Київської міської прокуратури слід залишити без задоволення

Що стосується доводів апеляційної скарги Державної Казначейської служби України в частині оскарження додаткового рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14.07.2024, то в цій частині колегія суддів зазначає наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом ( стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд першої інстанції, оцінивши надані стороною позивача документи, дійшов правильного висновку, що заявлена стороною позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн. є обгрунтованою та доведеною.

Посилання Державної Казначейської служби України в апеляційній скарзі на те, що така сума має бути зменшена пропорційно до задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за рахунок Держави задоволені. В даному випадку саме по собі визначення судом першої інстанції моральної шкоди в розмірі меншому, ніж заявлено було позивачем у позові, не може бути підставою для зменшення суми витрат позивача на професійну правничу допомогу. При цьому, судом враховано, що заявлена позивачем сума, з якою не погодився суд першої інстанції, не впливає на обсяг, якість наданих позивачу адвокатом Гайдай О.В. послуг на професійну правничу допомогу.

Отже, підстави для зменшення суми витрат позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу відсутні.

Відповідно апеляційна скарга Державної Казначейської служби України на додаткове рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22.07.2024 задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що кошти на відшкодування ОСОБА_1 шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, але безпідставно зазначив спосіб стягнення «шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. У зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14 червня 2024 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 липня 2024 року змінити та викласти їх резолютивні частині в новій редакції.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гайдай Оленою Валеріївною, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної Казначейської служби України на додаткове рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 липня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 562800 грн.»

Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року змінити , виклавши другий абзац резолютивної частини в такій редакції:

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус