Справа №487/4523/23 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/683/25
Постанова

Іменем України

14 квітня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем Колосовою О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва ухвалене 22 квітня 2024 року, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні суду першої інстанції, повне рішення складене судом 29 квітня 2024 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства, внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, зміну прізвища,

в с т а н о в и л а:

В липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства, внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, зміну прізвища дитини.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 2005 року він перебував у близьких стосунках з відповідачкою ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, якого назвали ОСОБА_5 .

Оскільки, він на той час перебував у зареєстрованому шлюбу з іншою жінкою, проживав з нею та не мав наміру кидати родину, відомості про батька дитини в актовому записі про народження були записані як « ОСОБА_2 » зі слів матері, відповідно до ст. 135 СК України.

У 2009 році було проведено генетичну експертизу та встановлено 99,9% ймовірності того, що він є батьком ОСОБА_5 .

До 2015 року вони з відповідачкою періодично проживали разом, а у період з 2015 року до 2017 року проживали однією сім`єю.

В подальшому, вони посварились і він не мав можливості близько спілкуватися з дитиною.

Через певний час йому стало відомо, що відповідачі почали проживати разом і згодом зареєстрували шлюб.

У 2023 році від ОСОБА_3 дізнався про спільне звернення останнього та ОСОБА_1 до органів РАЦС, в порядку статті 126 СК України, з заявою про походження дитини, на підставі якої були змінені прізвище та по батькові дитини на « ІНФОРМАЦІЯ_6 », а батьком дитини записаний відповідач ОСОБА_3 .

Зазначає, що відповідачі розірвали шлюб та проживають окремо, ОСОБА_3 не спілкується з дитиною та фактично не виконує батьківські обов`язки.

Водночас він не має можливості вжити заходів щодо захисту своєї дитини, оскільки юридично не записаний її батьком.

Посилаючись на викладене позивач просив суд: визнати його батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати компетентний орган державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 30 липня 2008 року за №2344, виключивши відомості про батька дитини « ОСОБА_3 , громадянин України», зазначивши батьком дитини « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженець с. Кведа Гора, Ванського району Грузії»; змінити прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на « ІНФОРМАЦІЯ_7 », по батькові дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на « ІНФОРМАЦІЯ_7 », про що видати нове свідоцтво про народження.

Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, встановленого в один рік. Зазначала, що позивач знав про народження дитини з 2009 року, тобто часу проведення експертизи, тому вважає, що з цього моменту необхідно рахувати строк позовної давності.

22 квітня 2024 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внесено до актового запису №2344, складеного 30 липня 2008 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 наступні зміни:

в графі «Прізвище дитини» змінено з « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на « ІНФОРМАЦІЯ_7 »;

в графі «По батькові дитини» змінено з « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на « ІНФОРМАЦІЯ_7 »;

в графі «Відомості про батька» зазначено « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що батьківство позивача є доведеним. Суд зазначив, що судово-медичну генетичну експертизу у справі хоча й не було проведено, з підстав неприбуття до експертної установи матері та дитини, тому на підставі статті 109 ЦПК України, врахувавши докази, які містяться в матеріалах справи, зокрема висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи №18 від 05 березня 2009 року, суд вважав можливим визнати той факт, що позивач є біологічним батьком ОСОБА_7 .

Також, районним судом зазначено про врахування найкращих інтересів дитини.

Відмовляючи у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може поширюватися на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням порушені її права та права дитини, до якої позивач не має ніякого відношення.

Судом залишено поза увагою пропуск позивачем строку давності, передбачений ч.2 ст. 129 СК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд змінив особисті дані дитини та безпідставно поклав обов`язок на Відділ ДРАЦС у м. Миколаєві про внесення даних про батька дитини.

Судом також не взято до уваги, що вона не мала можливості взяти участь у проведенні експертизи, оскільки не була повідомлена про її призначення та проведення.

Доводи відзивів на апеляційну скаргу подані представником позивача - ОСОБА_12 , а також відповідачем ОСОБА_3 зводяться до того, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що до актового запису про народження дитини вже внесені відомості про батька дитини за заявою іншої особи про визнання батьківства. Порушення норм матеріального права, яке допущено судом першої інстанції, призвело не до захисту прав та інтересів дитини, або забезпечення такій дитині захисту і піклування, які необхідні для її благополуччя, а стало безпідставним задоволенням позову особи, якій надано переваги у захисті її цивільного інтересу над інтересом дитини, у якої тричі були змінені відомості про батька. При цьому батьківство ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не оспорено.

Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року постанова Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 2024 року скасована, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що позов чоловіка, який вважає себе біологічним батьком дитини, про визнання батьківства щодо дитини, може бути оспорено і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком записано особу відповідно до ст. 126 СК України.

Висновок експертизи з питання походження дитини є одним з ключових доказів, який повинен бути оцінений судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. Судова молекулярно - генетична експертиза у справі хоча й була призначена судом першої інстанції, однак не проведена у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 із дитиною для відібрання експериментальних зразків.

Водночас, апеляційний суд не сформулював власного висновку щодо наявності підстав для застосування у даній справі наслідків передбачених ст. 109 ЦПК України та не встановив відмови відповідачки від проходження молекулярно - генетичної експертизи.

Також, Верховний Суд звернув увагу на положення ч.1 ст. 149 СК України та вказав на необхідність врахування інтересів та думки дитини під час вирішення заявлених вимог про зміну прізвища і по батькові дитини.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 березня 2025 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 07 квітня 2025 року.

У судове засідання апеляційного суду 07 квітня 2025 року з`явилися відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; інші учасники справи не з`явилися.

Позивач ОСОБА_2 про розгляд справи 07 квітня 2025 року повідомлявся належним чином, рекомендоване поштове повідомлення повернулося з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Представник позивача ОСОБА_12. надіслала до апеляційного суду заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача, оскільки з 04 квітня 2025 позивач перебуває за кордоном, що виключає його можливість прийняти участь у судовому засіданні, а представник проходить курс лікування та теж не має можливості прийняти участь у судовому засіданні.

У судове засідання до апеляційного суду 14 квітня 2025 року належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи позивач, представник позивача, третя особа не з`явилися.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 заявлялось клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке мотивовано тим, що в постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року вказано про необхідність врахування думки дитини, при вирішенні питання, що стосується зміни прізвища та по батькові.

У подальшому, ОСОБА_1 відмовилась від заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи неповнолітньої дитини.

Також, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, заявлено клопотання ОСОБА_3 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, мотивуючи тим, що має на меті в майбутньому звернутися до ОСОБА_1 з позовом про захист честі гідності та ділової репутації, оскільки на його думку ОСОБА_1 незаконно його звинувачує у підробленні висновку спеціаліста №18 від 05 березня 2009 року.

У судовому засіданні 14 квітня 2025 року, ОСОБА_3 не наполягав на проведенні у справі вказаної експертизи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Схожий за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року, справа № 910/4055/18, від 16 квітня 2019 року справа № 925/2301/14, від 21 лютого 2020 року, справа № 643/9245/18 та від 11 січня 2023 року, справа № 504/4181/17.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2008 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції вчинено актовий запис №2344 про народження ОСОБА_5 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_1 . Відомості про батька дитини - ОСОБА_2 , записані зі слів матері, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.12).

З пояснень сторін у справі слідує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у березні 2017 року.

Після реєстрації ОСОБА_1 шлюбу з ОСОБА_3 , відомості до актового запису про народження ОСОБА_5 було змінено на підставі спільної заяви матері дитини та її чоловіка ОСОБА_3 про визнання батьківства, відповідно до статті 126 СК України.

Як видно з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень, 17 травня 2017 року за внесеними змінами прізвище дитини « ІНФОРМАЦІЯ_7 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_7 », по батькові « ІНФОРМАЦІЯ_7 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_7 ».

Відомості про батька дитини « ОСОБА_2 » змінено на « ОСОБА_25 », по батькові « ІНФОРМАЦІЯ_8 » змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_8 ».

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 просив визнати своє батьківство щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як вважає себе його біологічним батьком, а також внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини.

Водночас, ОСОБА_3 визнає, що не є біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 в суді першої інстанції просив призначити у справі судову молекулярно-генетичну експертизу на підтвердження заявлених вимог та факту кровного споріднення між ним і дитиною.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2023 року у справі призначено судово-молекулярно генетичну експертизу.

На виконання вимог зазначеної ухвали суду, експертиза не була проведена у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 із дитиною для відібрання експериментальних зразків. Як видно з листа ДП «Інформаційні судові системи» від 09 травня 2024 року, клопотання судового експерта № СЕ-19/115-23/15005-БД від 02 листопада 2023 року (т.1 а.с. 159, 160), про необхідність забезпечення явки сторін до експертної установи для відібрання експериментальних зразків, не було прикріплено відповідальними працівниками суду до реєстраційної картки вхідного документу №20570 від 06 листопада 2023 року бази даних ЄСІТС (підсистеми Електронний суд) (т.2 а.с. 14).

Отже, ОСОБА_1 , не була ознайомлена із вказаним клопотанням експерта в підсистемі «Електронний кабінет» ЄСІТС.

07 листопада 2023 року суд першої інстанції направив за місцем реєстрації відповідачів ( АДРЕСА_1 лист про необхідність одночасного прибуття з позивачем до експертної установи 30 листопада 2023 року на 11 год для відібрання експериментальних зразків.

Вказане повідомлення повернулося з відміткою про отримання 16 листопада 2023 року. Натомість, зазначене повідомлення не дає підстав для беззаперечного висновку про його отримання саме ОСОБА_1 , оскільки з березня 2022 року вона перебуває за межі України, що судом першої інстанції враховано не було (т. 1 а.с.127,128,129 т.2 а.с. 15-31).

За таких обставин немає підстав стверджувати, що відповідачка була обізнана про необхідність з`явитися до експертної установи та повідомлена про дату і час проведення експертизи.

З огляду на наведене, суд зробив помилковий висновок про те, що ОСОБА_1 ухилилася від проведення призначеної судом експертизи.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься наданий ОСОБА_2 на підтвердження факту батьківства належним чином завірений висновок спеціаліста Одеського обласного бюро судово - медичної експертизи м. Одеса № 18 від 05 березня 2009 року.

Із вказаного висновку вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_2 у зв`язку із встановленням батьківства у відношенні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була проведена судово - медична експертиза крові.

При проведенні дослідження були присутні ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у яких було відібрано зразки крові для дослідження.

При молекулярно - генетичному аналізу ДНК зразків крові ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що ОСОБА_2 може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 з вірогідністю 99,9999% , т.ч. батьківство практично доведено. (т.1 а.с. 67-73).

Згідно з приписами ст. ст. 106,110 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Згідно з наведеними положеннями ЦПК України та Закону України «Про судову експертизу» висновок експерта у цивільній справі може бути наданий державною спеціалізованою установою, судовим експертом, який не є працівником такої установи та іншим фахівцем (експертом) з відповідної галузі знань у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про судову експертизу».

Європейський суд з прав людини зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Наданий позивачем висновок є одним із джерел одержання доказів та може виступати тим об`єктивним критерієм, який підтверджує фактичні обставини спору.

Заперечуючи проти вказаного висновку, ОСОБА_1 посилалася на те, що він підроблений відповідачем ОСОБА_3 , однак будь - яких доказів на підтвердження вказаної обставини не надала.

Надаючи можливість довести свої заперечення проти позову, підтвердити доводи апеляційної скарги та спростувати наданий позивачем висновок, дотримуючись вимог ст. 12 ЦПК України, суд апеляційної інстанції сприяючи всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив ОСОБА_1 її процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи щодо встановлення батьківства ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте, відповідачка не скористалась наданим правом та не просила призначити експертизу, без дослідження цієї обставини просила скасувати рішення районного суду й відмовити у позові.

Оскільки жодних доказів на спростування висновку № 18 від 05 березня 2009 року не надано, відповідачкою не доведено, що вказаний висновок є недостатньо обґрунтованим чи суперечить іншим матеріалам справи або під час його складання були істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи, тому заначений висновок приймається судом до уваги.

До матеріалів справи також долучена копія нотаріально посвідченого договору дарування від 14 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , від імені та в інтересах якого діяла його мати ОСОБА_21 . За умовами вказаного договору ОСОБА_2 подарував дитині ОСОБА_22 ( в особі законного представника) належну йому на праві власності земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0500 га у складі ОК СТ «Хризонтема» у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Такі дії, поведінка позивача з укладення вказаного договору свідчать, що він визнавав своє батьківство щодо дитини, виявляв піклування про нього.

В позовній заяві позивач зазначав, що при народженні дитини він визнавав його своїм сином, якому мати дитини погодилась дати ім`я « ОСОБА_5 » на честь батька позивача, він виховував дитину, утримував як ОСОБА_1 особисто, так і їхнього сина до 2017 року.

Як видно з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, при реєстрації народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по батькові дитині було визначено за іменем позивача (« ІНФОРМАЦІЯ_7 »), а у відомостях про батька дитини зазначено ім`я та по батькові останнього (« ОСОБА_2 »). Наведене опосередковано підтверджує пояснення позивача.

Аналізуючи наведені вище докази у їх сукупності, які зібрані відповідно до вимог процесуального закону, а також враховуючи відсутність в матеріалах справи жодних переконливих доказів, крім заперечень самої ОСОБА_1 , на спростування доводів позивача щодо походження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про доведеність позовних вимог у вказаній частині.

За встановлених у цій справі обставин, суд першої інстанції правильно вирішив спір про визнання батьківства, забезпечивши баланс між інтересами дитини та біологічного батька та задовольнив похідні вимоги щодо внесення змін до актового запису про батька дитини.

Водночас, суд помилково виходив з мотивів ухилення ОСОБА_1 від проведення судово-молекулярно генетичної експертизи, оскільки такі обставини не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, а тому мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення в зазначеній частині слід змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про внесення змін до актового запису про народження дитини, а саме прізвище з « ІНФОРМАЦІЯ_7 » змінити на « ІНФОРМАЦІЯ_7 » та по батькові з « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на « ІНФОРМАЦІЯ_7 », апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 18, ч.ч.1,6 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року (далі -Закон), про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво.

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану.

Питання щодо визначення прізвищ та по батькові дитини, зокрема у разі визнання батьківства, регулюються ст. 134 СК України, яка визначає, підстави внесення змін до актового запису про народження, зокрема у разі визнання батьківства, у тому числі на підставі відповідного рішення суду.

Так, за змістом ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Стаття 19 вказаного вище Закону передбачає, що повторна видача свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану у разі внесення змін до актового запису здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису цивільного стану за заявою особи, щодо якої складено запис, батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, представника закладу охорони здоров`я, навчального або іншого дитячого закладу, де постійно перебуває дитина, органу опіки та піклування.

Відповідно до пп. 2.13.1 п. 2.13 розділу II «Внесення змін до актових записів цивільного стану» Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (з наступними змінами та доповненнями), (далі - Правила), підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Підпунктом 2.16.4 п. 2.16, п. 2.22 розділу II Правил передбачено, що на підставі рішення суду про визнання батьківства в актовому записі про народження змінюються відомості про батька, видається повторне свідоцтво та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду, зокрема, у даній справі щодо по батькові дитини.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України.

Згідно ч.1 ст. 147 СК України по батькові дитини визначається за іменем батька.

По батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком.

Таким чином, статтею 147 СК України визначено, що власне ім`я особи, записаної батьком дитини, автоматично визначає по батькові дитини.

Згідно пункту 23 глави 1 «Державна реєстрація народження фізичної особи та її походження» розділу III «Державна реєстрація окремих актів цивільного стану» Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за №719/4940, по батькові дитині присвоюється за власним іменем батька.

Отже, по батькові дитини, батьківство щодо якої визнано, повинно відповідати власному імені батька, оскільки визначає походження дитини від батька.

За такого, суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки ОСОБА_2 визнаний батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому є правові підстави для внесення змін до актового запису про народження дитини, якими «по батькові» з « ІНФОРМАЦІЯ_7 » має бути змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_7 ».

Водночас, відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям.

Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить (частина перша).

Ім`я фізичній особі надається відповідно до закону (частина третя).

Згідно зі ст. 294 ЦК України фізична особа має право на ім`я.

Право на зміну імені (прізвища, власного імені та по батькові) врегульовано статтею 149 СК України у разі, якщо дитина досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім`я, та (або) по батькові.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Закріплення цього права наголошує, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Практична реалізація цього права означає, що судом при ухваленні рішення щодо дитини ретельно досліджується різноманітні чинники, які разом з думкою дитини щодо предмета спору дозволяють ухвалити рішення в конкретній сімейній ситуації з урахуванням найкращих інтересів дитини.

Про це свідчить стала судова практика.

Зокрема, висновки Верховного Суду у постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (провадження № 61-29090св18), від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17 (провадження № 61-16764св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20) від 18 грудня 2023 року у справі № 523/21283/21 (провадження № 61-5643св23), від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 31 липня 2024 року у справі № 752/13450/22 (провадження № 61-4664св24).

З огляду на наведене, колегія дійшла висновку, що оскільки дитина ОСОБА_7 досяг 16 - ти річного віку, він має можливість висловити свою думку, адже у нього є право не лише бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у вирішенні питання про зміну його прізвища та по батькові.

Отже, для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо зміни прізвища та по батькові та з`ясування усіх обставин, необхідних для ухвалення рішення в інтересах дитини, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції у присутності представника Органу опіки та піклування Сімачевської І.І. була заслухана думка дитини - ОСОБА_5 .

У своїх поясненнях у судовому засіданні, а також письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи (т.2 а.с.8) хлопчик зазначив, що не бажає змінювати своє прізвище та по батькові, це призведе до психологічного стресу, адже прізвище та по батькові вже декілька разів йому змінювали. На даний час він отримав документи на території Словацької Республіки, де проживає зі своєю матір`ю та молодшою сестрою, отримав атестат про середню освіту, у якому його прізвище зазначено « ІНФОРМАЦІЯ_7 », а по батькові « ІНФОРМАЦІЯ_7 ». Ухвалення судового рішення про зміну прізвища та по батькові, призведе до вимушеної необхідності оприлюднювати це судове рішення і додавати його до всіх документів щоб підтвердити свою особу та ідентифікувати себе. Як наслідок, стороннім особам стане відомо про його особисте життя, дослівно: «що його «усиновили» а потім від нього відмовились».

Крім пояснень дитини, колегія також приймає до уваги й інші обставини, зокрема, емоційний стан дитини, його внутрішній дискомфорт під час висловлювання своєї думки стосовно вибору прізвища та по батькові; відповідні зміни до прізвища та по батькові дитини від народження вже були внесені на підставі ст. 126 СК України; такі зміни у подальшому стали підставою для видачі повторного свідоцтва про народження, яке він надав до школи, де вже на той час навчався під іншим іменем; нове прізвища та по батькові було змінено дитині у віці 9 років, тобто віці, в якому формується етап психоемоційного розвитку та здібність усвідомлювати для себе наслідки отримання відповідних змін; у подальшому, із зміненим іменем його почали сприймати друзі, знайомі; з новим прізвищем та по батькові він отримав документ про повну загальну середню освіту; з досягненням 16 - ти річного віку оформив і отримав паспорт громадянина України; отримав закордонний паспорт. З початку повномасштабного вторгнення рф на територію України був вимушений покинути Україну та виїхав з матір`ю та молодшою сестрою у Республіку Словаччина, де отримав відповідне право на довгострокове перебування, доступ до медичних послуг, житла, а також соціальний захист, навчається в технікумі Stredna priemyselna skola strojnicka a elektrotechniccka v Nitre, здобуває середню професійну освіту. У всіх його документах по батькові зазначено як « ІНФОРМАЦІЯ_7 », а прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_7 ».

За таких обставин, враховуючи конкретні обставини даної справи, колегія дійшла висновку про недоцільність зміни по батькові дитині, оскільки втретє зміна по батькові не буде відповідати інтересам дитини та не призведе до захисту його прав та інтересів, адже постійні зміни у персональних даних можуть бути причиною психологічної травми у дитини, нерозуміння поведінки дорослих, які час від часу називають його іншим прізвищем та по-батькові, не забезпечить стабільність умов його життя та не збереже від душевних потрясінь.

Щодо зміни прізвища, то колегія враховує інтереси дитини, які є пріоритетними і визначальними для вирішення спору, положення ч.1 ст. 145, ч. 3 ст. 148 СК України, дитина має прізвище матері « ОСОБА_1 », а також те, що позивачем не доведено необхідність зміни прізвища, тому вважає за недоцільне змінювати прізвище неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адже така зміна не буде відповідати його інтересам.

Вирішуючи спір в частині в частині зміни прізвища та по батькові дитині, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, не врахував думку дитини якому виповнилось 16 років та положення ч. 1 ст. 149 СК України, дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 у вказаній частині.

За такого, оскаржуване судове рішення в зазначеній частині відповідно до п.п.1,3 ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та увалити нове, яким в позові відмовити.

Доводи ОСОБА_1 щодо пропущення позивачем строку позовної давності, передбаченого частиною другою статті 129 СК України, є безпідставними з огляду на таке.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на положення статті 128 СК України, яка передбачає можливість визнання батьківства щодо дитини за рішенням суду за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України (спільна заява жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою).

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

На підставі викладених норм сімейного права можна зробити наступні висновки. Законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить у відповідності до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком.

Тому, положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду про визнання батьківства не відповідає інтересам дитини, є помилковими, оскільки негативних наслідків для дитини судом не встановлено.

Суд враховує й право дитини знати свого батька, який вчинив дії спрямовані на забезпечення майбутнього дитини, а також беручи за основу римську максиму lurasanguinis nulloiure civilidirimi possunt (жодні встановлення цивільного права не можуть скасувати права, що випливають із кровної спорідненості), робить висновок про те, що задоволення позову в цій частині забезпечить права дитини знати свого батька і право на його піклування, а позивачу право на його приватне життя, що в цій справі є пропорційним легітимній меті та необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із матеріалів справи видно, що при подачі позову за дві вимоги немайнового характеру ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1717 грн 76 коп (1073,60х2х0,8).

За апеляційну скаргу ОСОБА_1 мала сплатити 2576 грн 64 коп (1073,60х2х150%х0,8), а сплачено 1610 грн 40 коп. Таким чином, недоплачений розмір судового збору склав 966 грн 24 коп. Вказана сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави.

Також, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь позивача з кожного підлягає стягненню по 429 грн 44 коп судового збору.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, то судові витрати, понесені нею у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 1288 грн 32 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2024 року в частині визнання батьківства змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення в частині внесення до актового запису № 2344, складеного 30 липня 2008 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, змін щодо прізвища, по батькові ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

Це ж рішення в частині внесення змін до актового запису № 2344, складеного 30 липня 2008 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про батька дитини, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 1288 грн 32 коп судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з кожного по 429 грн 44 коп судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави 966 грн 24 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повне судове рішення складено 16.04.2025 р.