Житомирський апеляційний суд
Справа №291/86/20 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 3 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 291/86/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ружинського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Державного нотаріуса Ружинської державної нотаріальної контори Житомирської області Ставничого Олександра Володимировича , треті особи : Служба у справах дітей Ружинської районної державної адміністрації у Житомирській області, ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на нерухоме майно, визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Струкової Людмили Володимирівни, на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 11 серпня 1990 року по 22 травня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу вони спільно збудували житловий будинок, розташований на земельній ділянці в АДРЕСА_1 . Право власності на це нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_2 , однак між ними досягнуто згоди, що після розірвання шлюбу житловий будинок перейде у власність їхніх спільних дітей.

Позивачка вказує, що 27 березня 2018 року їй стало відомо про те, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка перейшли у власність ОСОБА_3 на підставі постанови старшого державного виконавця Ружинського ВДВС від 21 грудня 2017 року, акта про передачу майна стягувачу від 21 грудня 2017 року та свідоцтв про право власності на житловий будинок та земельну ділянку, виданих державним нотаріусом Ружинської державної нотаріальної контори 24 січня 2018 року.

У подальшому, 3 березня 2018 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклади договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Позивачка наголошує на тому, що не надавала згоди на відчуження цього майна та їй не було відомо про те, у зв`язку з чим спільне сумісне майно було передане на реалізацію шляхом проведення електронних торгів.

Вказує, що разом з нею у вказаному житловому будинку зареєстровані її доньки, одна з яких є неповнолітньою. Отже, при відчуженні цього майна необхідно було отримати згоду органу опіки та піклування. Проте, така згоду була відсутня.

Оскільки житловий будинок був збудований за час шлюбу, за спільні кошти з відповідачем, це житло та земельна ділянка є спільною сумісною власністю.

Стверджує, що ОСОБА_2 завжди ухилявся та продовжує ухилятися від сплати аліментів на утримання дітей, на надавав жодної матеріальної допомоги на утримання та лікування доньок.

Вважає, що, враховуючи вказані обставини, є підстави для відступу від рівності часток кожного з подружжя у праві власності на спірне майно й визнання за нею права власності на 2/3 частини цього нерухомого майна.

Таким чином, просила визнати об`єктами спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,1025 га ( кадастровий номер :04:002:0683), розташовану за вказаною адресою.

Також просила визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Окрім того, просила визнати незаконними та скасувати постанову й акт Ружинського районного ВДВС ГТУЮ у Житомирській області від 21 грудня 2017 року про передачу майна ОСОБА_3 , свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок та земельну ділянку, а також рішення державного нотаріуса Ружинського державного нотаріального округу Ставничого О.В. від 24 січня 2018 року ( індексні номери: 39337150, 39339613) про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Також просила визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_4 та витребувати у нього спірний житловий будинок та земельну ділянку.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки адвокат Струкова Л.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачка не була залучена до розгляду справи про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за договором позики та не має жодного відношення до правовідносин, які виникли між її колишнім чоловіком й ОСОБА_3 стосовно договору позики від 29 червня 2010 року та не давала згоду на укладення цього договору.

Вважає незаконними постанову державного виконавця та акт про передачу спірного майна стягувачу, адже відчуження спільного сумісного майна відбулося поза її волею.

Наголошує на тому, що ОСОБА_1 , маючи право на частину цього майна, вправі ставити питання про його витребування у добросовісного набувача.

Також вважає помилковим висновок суду про пропуск строку позовної давності, оскільки про порушення свого права позивачка дізналася лише 27 березня 2018 року.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу представника позивачки задоволено частково.

Скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове судове рішення.

Визнано об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок літ «А-1» з господарськикми будівлями та спорудами ( сарай-літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В», навіс літ. «Г-1», гараж літ. «Д-1», колодязь №2) за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,1025 га, кадастровий номер :04:002:0683, розташовану за вказаною адресою.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Визнано незаконними і скасовано постанову та акт Ружинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 21 грудня 2017 року про передачу спірного нерухомого майна у зведеному виконавчому провадженні №55417811 ОСОБА_3 .

Визнано незаконними та скасовано свідоцтва №31 та №32 від 24 січня 2018 року про право власності ОСОБА_3 на спірні житловий будинок та земельну ділянку.

Витребувано у ОСОБА_4 нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частину земельної ділянки, площею 0,1025 га, з кадастровим номером :04:002:0683, та частину житлового будинку літ. « А-1» з господарськими будівлями та спорудами.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_4 нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частини змельної ділянки, площею 0,1025 га, кадастровий номер :04:002:0683 та частини житлового будинку літ. «А-1» ( житловою площею 83,6 кв.м., загальною площею 199,8 кв.м.) з господарськими будівлями та спорудами,- скасовано та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірного житлового будинку та частини земельної ділянки скасовано.

Рішення Ружинського районного суду Житмирської області від 15 лютого 2023 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на частину вказаного житлового будинку а частину спірної земельної ділянки змінено та викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В судовому засіданні адвокат Струкова Л.В. підтримала апеляційну скаргу та зазначила, що спірне майно вибуло поза волею позивачки та без її відома. Вважає, що відсутні підстави стверджувати про те, що це майно було реалізоване у порядку, встановленому для виконання рішення суду, адже ОСОБА_4 набув право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди.

Також звернула увагу на ту обставину, що постановою Житомирського апеляційного суду у цій справі від 23 травня 2023 року визнано незаконними та скасовано постанову й акт державного виконавця від 21 грудня 2017 року про передачу спірного майна стягувачу.

Постанова Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у цій частині не скасована судом касаційної інстанції та є чинною.

ОСОБА_4 та його представник - адвокат Ткачук Т.А., не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

При цьому, адвокат Ткачук Т.А. зазначила, що спірне майно не може бути витребуване у добросовісного набувача, оскільки воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Ткачук А.О., не визнав апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1990 року.

Рішенням виконавчого комітету Ружинської селищної ради від 21 листопада 1990 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарсько-побутових будівель на земельній ділянці, площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_1 .

10 жовтня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, загальною площею 199,8 кв.м., житловою площею 83,6 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами (сарай-літня кухня літ. «Б-1», вбиральня - літ. «В», навіс - літ. «Г-1», гараж - літ. «Д-1», колодязь - №2), які розташовані за вищевказаною адресою.

Матеріали справи також свідчать, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЖТ №122454, виданого 9 січня 2007 року Ружинською селищною радою, ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку, площею 1,1025 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та розташовану в АДРЕСА_1 .

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2013 року у цивільній справі № 291/1185/13 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 29 червня 2010 року в розмірі 103909 грн.

На підставі вказаного рішення 31 липня 2014 року Ружинським районним судом Житомирської області видано виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 103909 грн. Вказаний лист був направлений на примусове виконання до органів ДВС ( виконавче провадження №44288801).

Заочним рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 3 липня 2017 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 збитки за невиконання договору позики від 29 червня 2010 року в розмірі 248391 грн, судові витрати в сумі 2483,91 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 12352 грн, а всього 263226,91 грн.

23 жовтня 2017 року Ружинський районний суд Житомирської області видав виконавчий лист № 291/417/17 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 263226, 91 грн, в зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження №55397738.

Постановою старшого державного виконавця Ружинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Житомирської області Гладишко О. М. від 1 грудня 2017 року вказані виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження № 55417811 з виконання двох виконавчих листів щодо стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 367135,91 грн.

Відповідно до постанови та акта старшого державного виконавця Ружинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Гладишка О. М. від 21 грудня 2017 року ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за виконавчими документами: № 291/1185 від 31 липня 2014 року та № 291/417/17 від 23 жовтня 2017 року, виданих Ружинським районним судом Житомирської області, передано майно: житловий будинок, загальною площею 199,8 кв.м., житловою площею 83,6 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, площею 0,1025 га з кадастровим номером :04:002:0683, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

24 січня 2018 року право власності ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно було було зареєстроване у встановленому законом порядку.

3 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі-продажу зазначеного житлового будинку та земельної ділянки.

Як свідчать матеріали справи у спірному житловому будинку зареєстрована позивачка та її доньки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 зазначено, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому, стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Водночас, стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України.

Відповідно до приписів частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 зазначено, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

У частині другій статті 388 ЦК України також визначено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Вказана норма захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 вказано, що: « вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 зазначено, що: «перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Наявний в матеріалах справи акт Ружинської селищної ради від 14 листопада 2019 року містить інформацію про те, що позивачка з 2008 року не проживає у вказаному житловому будинку. Після фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_2 та розірвання шлюбу вона тривалий час не порушувала питання про поділ цього нерухомого майна. У подальшому, зокрема, 27 червня 2018 року, після передачі спірного майна стягувачу та набуття ОСОБА_4 права власності на спірне майно, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання права власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку й ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 21 травня 2019 року позов залишений без розгляду.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати про наявність тісного правового зв`язку між позивачкою та спірним нерухомим майном.

Слід також зазначити, що матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції добросовісності набувача майна, оскільки на час придбання цього майна позивачка не проживала у спірному житловому будинку, й за відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно жодної інформації про будь-яке зареєстроване речове право позивачки на це майно, ОСОБА_4 , який добросовісно покладався на ці відомості, не знав і не міг знати про існування такого права у ОСОБА_1 .

При вирішенні позову в частині витребування спірного нерухомого майна суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість задоволення цієї вимоги з тих підстав, що попередній власник вказаного житлового будинку та земельної ділянки набув це майно у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Водночас, підставою для відмови у задоволенні вимоги про витребування майна, суд вказав ту обставину, що позивачкою пропущений строк позовної давності.

Проте, у задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити за безпідставністю й посилання на пропуск строку позовної давності є зайвим.

Таким чином, рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення не переглядається, отже не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Струкової Людмили Володимирівни, задовольнити частково.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 15 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: