Номер провадження: 22-ц/813/1864/25
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Вадовської Л.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Маловський» про визнання недійсним протоколів ліквідаційної комісії, припинення дій комісії, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

07 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Маловський» (далі ОСББ «Маловський»), в якому просив суд:

1. Визнати недійсним протокол ліквідаційної комісії ОСББ «Маловський» () №1 від 26.01.2019 загальних зборів ОСББ «Маловський» в період роботи ліквідаційної комісії за юридичною адресою м. Одеса, вул. Маловського, буд. №10.

2. Визнати недійсним протокол ліквідаційної комісії ОСББ «Маловський» () №1 від 14.01.2021 загальних зборів ОСББ «Маловський» в умовах карантину та роботи ліквідаційної комісії за юридичною адресою м. Одеса, вул. Маловського, буд. №10.

3. Припинити дії ліквідаційної комісії ОСББ «Маловський» (), які порушують право, - зобов`язати ліквідаційну комісію ОСББ «Маловський» () закрити рахунки ОСББ «Маловський» (), відкриті у фінансових установах.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 .. Позивачу роз`яснено право на звернення до господарського суду Одеської області.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2024 року, посилаючись на порушення судом вимог процесуального та матеріального права.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про розгляд справи повідомленні належним чином та завчасно, про що свідчать довідки про доставку судових повісток-повідомлень до електронного кабінету Електронного суду (а.с. 39).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Стаття 16 ЦК врегульовує захист цивільних прав та інтересів судом та передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, який не є вичерпним, адже тут же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСББ «Маловський» про визнання недійсним протоколів ліквідаційної комісії, припинення дій комісії, зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції вказав, що заявлений позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки має бути розглянутий за правилами господарського судочинства. ОСОБА_1 роз`яснено право на звернення до господарського суду Одеської області.

Однак, колегія судів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки при постановленні ухвали було неправильно та не в повному обсязі встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно визначено правовідносини, які регулюються, та не враховано актуальну практику Верховного Суду, що призвело до неправильного застосування норм процесуального права, та зазначає наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, в даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСББ «Маловський», в якому просив суд:

1. Визнати недійсним протокол ліквідаційної комісії ОСББ «Маловський» №1 від 26.01.2019 загальних зборів ОСББ «Маловський» в період роботи ліквідаційної комісії за юридичною адресою м. Одеса, вул. Маловського, буд. №10.

2. Визнати недійсним протокол ліквідаційної комісії ОСББ «Маловський» №1 від 14.01.2021 загальних зборів ОСББ «Маловський» в умовах карантину та роботи ліквідаційної комісії за юридичною адресою м. Одеса, вул. Маловського, буд. №10.

3. Припинити дії ліквідаційної комісії ОСББ «Маловський», які порушують право, - зобов`язати ліквідаційну комісію ОСББ «Маловський» закрити рахунки ОСББ «Маловський», відкриті у фінансових установах.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку, визначено Законом України від 29 листопада 2001 року «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Статтею 1 вищезазначеного Закону передбачено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Об`єднання (об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку) створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Об`єднання може бути створено лише власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (багатоквартирних будинках) (ст. ст. 4, 6 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Таким чином, в силу положень Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Цивільного кодексу України, членами ОСББ є виключно співвласники, а саме власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

При цьому, в позовній заяві та у апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що він не є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та, відповідно, не є і членом ОСББ «Маловський».

На підтвердження вищезазначених обставин позивач надав копію ордеру на жиле приміщення №8326 серії ПР від 11.03.2008, відповідно до якого ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю (дружина, дочка) надано право заселитись в жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, статтями 58, 61, 62 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

До відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми ЦК України.

Отже, встановлено, що позивач ОСОБА_1 за своїм правовим статусом є наймачем житла державного житлового фонду, а ордер це документ, що надає позивачу лише право вселитись та користуватись наданим житлом.

Твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 проживає в квартирі в ОСББ «Маловський» на підставі ордеру, а тому є особою, яка має право брати участь у створенні та діяльності ОСББ в силу закону, є помилковими. Позивач не є власником житлових або нежитлових приміщень у цьому будинку, а тому не є членом ОСББ.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Разом з тим, саме з наявністю у фізичної особи права брати участь в управлінні об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку пов`язується можливість оскарження нею рішень загальних зборів об`єднання в порядку господарського судочинства, як найбільш наближених до корпоративних спорів.

Як встановлено матеріалами справи, позивач не є власником квартири та/або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, тобто не є співвласником багатоквартирного будинку, відповідно не є членом ОСББ.

Відповідно у фізичної особи наймача житла в багатоквартирному будинку, який Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» не віднесений до співвласників багатоквартирного будинку, відсутнє право брати участь в управлінні об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку та на оскарження рішень загальних зборів ОСББ.

Спори за позовом фізичної особи, яка не є членом ОСББ, про оскарження рішень загальних зборів ОСББ, не є такими що виникають з корпоративних відносин та не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Отже, суд першої інстанції помилково поширив на позивача ОСОБА_1 , який є наймачем житла, права співвласників багатоквартирного будинку, зокрема, брати участь в управлінні юридичною особою, та помилково вказав, що справа розглядатись за правилами господарського судочинства.

ОСОБА_1 не є співвласником майна багатоквартирного будинку, не є членом ОСББ «Маловський», відповідно не є носієм корпоративних прав, зокрема права на участь в управлінні ОСББ.

Незгода позивача - фізичної особи з рішеннями зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Маловський», підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вищезазначена позиція відповідає висновку Верховного Суду викладеному в постанові від 09 листопада 2023 року по справі №910/18499/21

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 6, 379, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2024 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції

Повний текст судового рішення складено: 16 квітня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Л.М. Вадовська