ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2240/25 Справа № 174/923/24 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2024 року в цивільній справі номер 174/923/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2024 року до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона як інвалід другої групи і внутрішньо переміщена особа в липні 2023 року отримувала безкоштовні обіди від благодійного фонду «Карітас». 25.07.2023 року вона отримала харчування і звернула увагу на те, що одна страва (смажена печінка) була поганої якості та повідомила про це працівника закладу харчування. Відповідачка розповсюдила інформацію в Телеграм каналі (група ВПО) нібито вона подала з цього приводу скарги в різні інстанції і через це не один благодійний фонд не хоче працювати з ними, внаслідок цих дій відповідачки люди почали її ображати та обзивати. Також відповідачка прибрала її зі всіх списків на допомогу ВПО. Ці її дії негативно вплинули на емоційний стан позивачки, стан її здоров`я погіршився, з цього приводу вона зверталась до лікарні, а також до органів поліції.

Крім того, 12.12.2023 року позивачка хотіла оформити допомогу, яку надавав благодійний фонд OXFAM, але відповідачка повідомила, що вона її не отримає та викликала працівників поліції, для того, щоб вигнати її з кабінету, де проводилась реєстрація. Наступного дня, в мережі Телеграм, відповідачкою була розповсюджена інформація про припинення реєстрації на допомогу через те, що ОСОБА_1 «пише кляузи на фонд». Але жодної скарги на фонд позивачка не писала. Після цього позивачку деякі учасники групи знов звинуватили в тому, що вони не отримують допомогу через неї. 15.12.2023 року вона звернулась до поліції з заявою про наклеп.

Таким чином, відповідачка систематично розповсюджує про неї неправдиву інформацію, що спричиняє їй моральні страждання, бо змушена виправдовуватись та доказувати свою невинуватість, займатись непритаманними їй справами, що порушує її звичний спосіб життя, пригнічує та негативно впливає на її самопочуття.

Позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у сумі 25000,00 грн.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2024 року у справі №174/923/24 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є невмотивованим та ґрунтується на поверхневому розгляді та оцінці доказів, без пояснення, в чому саме полягає розумність, виваженість та справедливість у визначенні розміру шкоди в сумі 200,00 грн.

Позивачка вважає, що визначений судом розмір шкоди в сумі 200,00 грн не відповідає принципу розумності з огляду на соціальну-економічну ситуацію в Україні та обставини справи. Адже 200,00 грн на сьогодні не мають цінності та будуть «подачкою» (відкупом) з боку відповідачкм, що жодним чином не відповідає справедливості.

Від відповідачки ОСОБА_2 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою (а.с. 7).

28.07.2023 року ОСОБА_1 зверталась до лікаря та згідно з записом в медичній карті амбулаторного хворого, їй встановлено діагноз гостра реакція на стрес (конфлікт в соцмережах) (а.с. 8).

З роздруківки долученої до матеріалів справи вбачається, що вона містить дописи від особи на ім`я « ОСОБА_3 » щодо ОСОБА_1 та висловлювання інших осіб, які змістовно пов`язані із цими дописами і деякі мають негативний по відношенню до позивачки характер (а.с. 10-20).

Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку №2188 ОСОБА_1 зверталася до ВП №4 м. Вільногірськ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про здійснення на неї наклепу ОСОБА_2 в соцмережі (а.с. 21).

Згідно з листами №44.4-6211 від 18.08.2023 року та №44.4-9077 від 30.11.2023 року ВП №4 Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 здійснено перевірку її звернення та проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_2 (а.с. 22, 23).

15.12.2023 року ОСОБА_1 повторно зверталась до ВП №4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за наклеп в соціальних мережах, заява зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції» (а.с. 24, 25).

Відповідно до листа №44.4-428 від 15.01.2024 року ВП №4 Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 здійснено перевірку її звернення та в діях ОСОБА_2 протиправних дій не встановлено (а.с. 26).

03.04.2024 року ОСОБА_1 зверталась до ВП №4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 173-1 КУпАП за фактом поширення неправдивих чуток про неї (а.с. 27, 28).

Згідно з листом №44.4-4532 від 02.05.2024 року ВП №4 Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 здійснено перевірку її звернення та проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_2 (а.с. 29).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в певному обсязі.

Зі вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 15.12.2020 року в справі №752/17832/14-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо до розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судом встановлено, що 28.07.2023 року ОСОБА_1 зверталась до лікаря, їй встановлено діагноз гостра реакція на стрес (конфлікт в соцмережах).

З роздруківки, долученої до матеріалів справи, вбачається, що вона містить дописи від особи на ім`я « ОСОБА_3 » щодо ОСОБА_1 та висловлювання інших осіб, які змістовно пов`язані із цими дописами і деякі мають негативний по відношенню до позивачки характер.

Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку №2188, ОСОБА_1 зверталася до ВП №4 м. Вільногірськ Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про здійснення на неї наклепу ОСОБА_2 в соцмережі.

Згідно з листами №44.4-6211 від 18.08.2023 року та №44.4-9077 від 30.11.2023 року ВП №4 Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 здійснено перевірку її звернення та проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_2 .

15.12.2023 року ОСОБА_1 зверталась до ВП №4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за наклеп в соціальних мережах, заява зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції».

Відповідно до листа №44.4-428 від 15.01.2024 року ВП №4 Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 здійснено перевірку її звернення та в діях ОСОБА_2 протиправних дій не вбачається.

03.04.2024 року ОСОБА_1 зверталась до ВП №4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 173-1 КУпАП за фактом поширення неправдивих чуток про неї.

Згідно з листом №44.4-4532 від 02.05.2024 року ВП №4 Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_1 здійснено перевірку її звернення та проведено профілактичну бесіду з ОСОБА_2 .

З повідомлення Управління соціального захисту населення №4490/02-49/24-09.2/2 від 20.09.2024 року вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 перебуває на обліку в УСЗН ДСГП як внутрішньо переміщена особа (а.с. 38).

У судовому засіданні суду першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що вона є особою з інвалідністю третьої групи, виховує дитину з інвалідністю першої групи та також внутрішньо переміщеною особою. Її пояснення матеріалами справи не спростовані.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, виходячи з зазначеного вище, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позов підлягає частковому задоволенню. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивачка, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд вважає суму відшкодування достатньою та пропорційною, а також такою, що відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, не впливають на правильність ухваленого судового рішення, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. Нових будь-яких доказів суду апеляційної інстанції не надано.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: