Номер провадження 2/754/144/25
Справа №754/7120/23
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

секретаря судового засідання Рябенка В.О.

представника позивача Томчука М.В.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданнів залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та просить поділити спільне майно та визнати право власності між сторонами наступним чином:

- за ОСОБА_3 визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

- за ОСОБА_4 визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

- за ОСОБА_3 визнати право власності на легковий автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.12.2013;

- присудити ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/2 частину права власності на легковий автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 в сумі 73 137 грн.

В процесі розгляду справи представником позивача - адвокатом Томчуком М.В. було подано заяву про зміну предмету позову та уточнено позовну заяву, прохальна частина якої містить вимоги:

- за ОСОБА_3 визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

- за ОСОБА_3 визнати право власності на частину легкового автомобіля Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.12.2013;

- за ОСОБА_4 визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

- за ОСОБА_4 визнати право власності частину легкового автомобіля Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.12.2013.

В обґрунтування вимог позову позивач вказує на те, що 19.04.2008 між сторонами зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, а/з № 65. Від спільного життя подружжя мають спільних дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 31.05.2021 рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі 754/6844/20 шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного проживання подружжям було придбано квартиру загальною площею 51 кв.м., житловою площею 28,90 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та легковий автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.12.2013. Позивач зазначає про те, що вищеперелічене майно було набуто сторонами під час шлюбу спільними зусиллями, за спільні кошти та за взаємною згодою. При цьому, відповідач відмовляється в добровільному порядку домовитись про поділ спільного майна подружжя, а відтак звернувся до суду щодо поділу вищепереліченого спільного майна.

30 травня 2023 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

04 липня 2023 року відповідач скористався правом надання відзиву, у відповідності до якого стосовно позовної вимоги про визнання частини кв. АДРЕСА_1 стверджує, що вказане нерухоме майно було куплено на спільні кошти батьків та за рахунок частини спільних коштів подружжя, а відтак квартира придбана лише частково за спільні кошти подружжя, тому частки у спільному майні подружжя не можуть бути рівними. Відповідач стверджує, що кошти на яку було куплено квартиру становлять 76,8 % коштів відповідачки та її батьків, а 23,12 % - коштами позивача та його батьків. У зв`язку з зазначеним, відповідач не погоджується з вимогами щодо поділу подружжя по частині, при цьому надає розрахунок вкладених коштів, що підтверджується електронними доказами та просить визначити право власності на квартиру наступним чином: 76,88 % частка власності відповідачки та 23,12 % частки у праві власності відповідача. Щодо вимоги позовної вимоги (заявленої в первісній редакції позовної заяви) щодо поділу автомобіля Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , відповідач погоджується на запропоновану грошову компенсацію у розмірі 73 137 грн.

04 липня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Очкур К.І. до суду надійшла зустрічна позовна заява з вимогами до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у відповідності з якою позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 просить:

-визнати за ОСОБА_4 право власності на частину незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_6.;

-виділити в натурі незавершеного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6.;

-виділити за ОСОБА_4 право власності на земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6..

-виділити ОСОБА_4 в натурі земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6.

Обгрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви представник ОСОБА_4 -адвокат Очкур К.І. зазначає про те, що під час шлюбу сторонами збудовано житловий будинок, що розташований у Київські обл., Обіхівському р-ні, Садове товариство «Долина». Земельна ділянка була оформлена згідно з державним актом на землю на ім`я ОСОБА_3 15.11.2004 Обухівським відділом земельних ресурсів. Представник позивача вказує на те, що вказаний будинок будувався за особисті заощадження батьків позивачки та частково за спільні кошти сторін. Також зазначено, що у сторони позивача відсутні дозвільні документи на будівництво садового будинку та документи на земельну ділянку, а тому представником позивача здійснено адвокатські запити з метою отримання належним чином завірених копії документів. Після припинення спільного проживання та розірвання шлюбу між сторонами, позивач пропонувала відповідачу розділити майно за взаємною згодою з метою поділу незавершеного будівництва в натурі або отримання компенсації її частки, однак відповідач відмовився від такого врегулювання. З урахуванням того, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_6., позивач вважає за необхідне поділити земельну ділянку в порядку поділу майна подружжя, вартість якої остання визначила самостійно на суму 50 000 грн.

14 листопада 2023 року у зв`язку зі звільненням судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_7 , керівником апарату Деснянського районного суду м. Києва видано розпорядження № 443, у відповідності до якого призначено повторний автоматизований розподіл по справі № 754/7120/23.

14 листопада 2023 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Таран Н.Г.

16 листопада 2023 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. прийнято справу до свого провадження, ухвалено розпочати розгляд справи зі стадії підготовчого провадження.

27 травня 2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

10 грудня 2024 року у зв`язку зі звільненням судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. керівником апарату Деснянського районного суду м. Києва видано розпорядження № 427 призначено повторний автоматизований розподіл по справі № 754/7120/23.

10 грудня 2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Саламон О.Б.

11 грудня 2024 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. прийнято справу до свого провадження, справу призначено до судового розгляду.

26 грудня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 - адвоката Левченко М.М. про розгляд справи в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримав вимоги первісного позову та заперечує щодо задоволення вимог зустрічного позову.

Представник відповідача в судовому заперечував щодо задоволення вимог первісного позову, при цьому підтримала частково вимоги, які були заявлені до уточнення, в частині визнання права власності за автомобілем за ОСОБА_3 та стягнення з останнього компенсації. Зустрічний позов просить задовольнити у повному обсязі.

03 квітня 2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення з визначенням дати оголошення рішення 15 квітня 2025 року о 09:30 год.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується як первісний, так і зустрічний позов, суд дійшов до наступного висновку.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

19 квітня 2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року, що підтверджується рішенням рішенням Деснянського районного суду м.Києва по справі 754/6844/20.(а.с.10)

Від шлюбу сторони мають дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.11-12)

Позивач ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період проживання у шлюбі сторонами, зокрема набуто кв. АДРЕСА_1 , що є спільною власністю подружжя, а відтак просить визнати за ним право власності на частину вказаної квартири.

У відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.03.2023 вбачається, що кв. АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.07.2018. (а.с.32-32)

Відповідач ОСОБА_4 не визнає той факт, що вказана спірна кв. АДРЕСА_1 відноситься до спільної власності подружжя. У поданому до суду відзиві стосовно позовної вимоги про визнання частини кв. АДРЕСА_1 стверджує, що вказане нерухоме майно було куплено на спільні кошти батьків позивача та відповідача, а також за рахунок частини спільних коштів подружжя, а відтак квартира придбана лише частково за спільні кошти подружжя, тому частки у спільному майні подружжя не можуть бути рівними. Відповідач стверджує, що кошти на яку було куплено квартиру становлять 76,8 % коштів відповідачки та її батьків, а 23,12 % - коштами позивача та його батьків. У зв`язку з зазначеним, відповідач не погоджується з вимогами щодо поділу подружжя по частині, при цьому надає розрахунок вкладених коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843 цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми, суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як вбачається із змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178 св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс 15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Варто зауважити, що відповідачем за первісним позовом, в обґрунтування заперечень щодо поділу в рівних частках спірної кв. АДРЕСА_1 зазначено про те, що батьки останньої надали подружжю 35 990 дол. США, батьки позивача надали 6 635 дол. США, а спільні кошти подружжя на момент купівлі квартири склали - 12 000 дол. США. При цьому, відповідачем зроблено математичний підрахунок, підсумовано вкладені грошові кошти у виді часток та отримано результат, а саме: 76,88 % - частка відповідача за первісним позовом, 23,12 % - частка позивача за первісним позовом.

Варто зазначити, що вказані математичні підрахунки та аналіз здійснених обрахувань, відповідачем відображено на звичайному листі паперу, написано від руки та в довільній формі.

При цьому, жодних документів, аргументів та доказів, на підтвердження спростування та оспорення презумпції спільності права власності подружжя, стороною відповідача за первісним позовом суду не надано. Зокрема, відсутні докази перерахунку батьками сторін грошових коштів у вказаних відповідачем сумах, а також не підтверджено належними доказами спільні кошти подружжя, що були вкладені сторонами при купівлі спірної квартири АДРЕСА_1 .

Частинами 2, 3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Разом з тим, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 не надала до суду будь-яких доказів на підтвердження необхідності відступу від засади рівності часток подружжя.

Суд приходить до висновку про те, що твердження ОСОБА_4 щодо внесення 76,88 % від усієї вартості спірної кв. АДРЕСА_1 не підтверджене належними доказами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на вищевикладене, надавши належну правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу.

Відповідачем за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак в частині 76,88 % за належні їй, оскільки куплена на кошти батьків відповідачки та особистих коштів, а тому спірна квартира АДРЕСА_1 належить до спільної власності подружжя, а відтак вимога ОСОБА_3 про визнання права власності за кожною зі сторін на частину підлягає задоволенню.

Щодо визнання в порядку поділу майна за ОСОБА_3 частину легкового автомобіля Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.12.2013, суд дійшов до наступного висновку.

Позивачем при зверненні до суду заявлено вимогу щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на легковий автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.12.2013. При цьому, позивач просить присудити ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/2 частину права власності на легковий автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 в сумі 73 137 грн.

В процесі розгляду справи, позивачем було уточнено позовні вимоги та викладено вказану частину вимог наступним чином: «Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину легкового автомобіля Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.12.2013 року. Визнати за ОСОБА_4 частину легкового автомобіля Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 ».

Тобто, було змінено предмет позову в частині автомобіля з проханням визнати право власності за кожним по 1/2 частині автомобіля.

Вбачається, що відповідач за первісним позовом у поданому до суду відзиві вказує, що ОСОБА_4 погоджується на запропоновану позивачем компенсацію (вимога в первісній редакції позовної заяви) частини вартості спірного автомобіля у розмірі 73 137 грн., зокрема вказує на те, що саме позивач користується спірним автомобілем.

В процесі судового розгляду підтвердився факт одноосібного користування автомобілем саме позивачем за первісним позовом - ОСОБА_3 .

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , транспортний засіб Chevrolet Lacetti, д.н.з. НОМЕР_3 належить на праві власності ОСОБА_4 .

Право власності за ОСОБА_4 на спірний автомобіль зареєстровано 04.12.2013, а отже автомобіль придбано в період спільного проживання та перебування сторін у шлюбі.

Суд при вирішенні питання поділу спірного автомобіля приймає до уваги, що автомобіль є неподільною річчю, оформлений на позивача за первісним позовом, фактичне користування здійснюється позивачем, що не заперечується сторонами, при цьому відповідач не заперечує щодо отримання грошової компенсації в межах заявленої вимоги в первісній позовній заяву у сумі 73 137 грн.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1-2 ст. 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У відповідності до Звіту про оцінку автомобіля Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_4 , складеним ТОВ «Оціночна компанія ТРК ГРУП», вартість об`єкту оцінки становить 146 274 грн. (а.с.33-52)

В процесі розгляду справи встановлено, що спірний автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , перебуває в одноосібному користуванні ОСОБА_3 , тому у випадку задоволення позовних вимог, викладених в уточненій частині позовної заяви, залишаючи автомобіль у спільній власності сторін, варто врахувати, що інший з подружжя ОСОБА_4 позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації за належну їй частку в спільному майні.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено:

«відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (ч.3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))».

Тлумачення положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що ч.ч. 4 та 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Предметом даного спору є транспортний засіб Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , який був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому судом встановлено, що виділ у натурі 1/2 частки спірного автомобіля провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим, тобто таким, що не підлягає доказуванню.

В ході розгляду справи сторони не домовилися про порядок поділу майна, а тому суд, вирішуючи зазначений спір, виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав визнати автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З урахуванням викладених правових норм, інтересів сторін, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 , із одночасним присудженням компенсації відповідачу ОСОБА_4 1/2 вартості спільного автомобіля у розмірі 73 137 грн.

Щодо вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у відповідності з якою позивач за зустрічним позовом просить визнати за ОСОБА_4 право власності на частину незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_6., виділити в натурі незавершеного житлового будинку, визнати за ОСОБА_4 право власності на земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), виділити ОСОБА_4 в натурі земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за вказаною вище адресою, суд дійшов наступного висновку.

В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви вказано, що під час шлюбу сторонами збудовано житловий будинок, який розташований на території садового товариства «Долина», Обухівський р-н, Київської області. При цьому зазначено, що земельна ділянка належить відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 згідно з державним Актом на землю від 15.11.2004, виданого Обухівським відділом земельних ресурсів. Позивач вказує, що будинок було зведено за особисті заощадження батьків позивачки та частково за спільні кошти сторін.

На підтвердження доводів зустрічної позовної заяви надано фотографії будинку, копію договору замовлення метало пластикових виробів від 18.02.2016, копії листів замірів, копію рахунку-фактури № СФ-002615 від 05.08.2011, копію гарантійного сертифікату.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зазначили, що подружжя будували будинок, кошти на який в значній кількості надавали батьки.

Водночас, позивач також зазначає про відсутність доказів на підтвердження реєстрації права власності на будинок, дозвільні документи на будівництво та документи на земельну ділянку.

Матеріали справи містять копії адвокатських запитів до Підгірцівського старостинського округу Козинської селищної ради Обухівського району, Козинської селищної ради Обухівського району та Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області з метою отримання належних копії документів та надання їх до суду.

Водночас, враховуючи тривалий час перебування справи у провадженні Деснянського суду м. Києва, станом на дату ухвалення рішення зазначених вище доказів стороною позивача суду не надано. Також, в матеріалах справи відсутні клопотання щодо витребування судом зазначених доказів.

Варто звернути увагу на те, що представником позивача за зустрічним позовом - адвокатом Очкур К.І. заявлялось клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи. Однак, в процесі розгляду справи судом, при винесенні на обговорення питання щодо заявленого клопотання про призначення експертизи, сторонами було стверджувально визнано неможливість за вказаних обставин та з урахуванням винесених питань у призначенні експертизи, а відтак сторонами не заперечувалось зняття з розгляду питання щодо призначення будівельно-технічної експертизи.

З наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити належність спірного об`єкта нерухомого майна сторонам, зокрема фото, що містяться в матеріалах не мають ознак ідентифікації будинку, відсутні будь які документовані підтвердження щодо набуття у власність земельної ділянки, на котрій споруджено спірний будинок, а також відсутні дані щодо введення такого об`єкта нерухомого майна в експлуатацію.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч.3 цієї статті до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 3 грудня 2018 року у справі №525/511/ 16-ц, системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (ч.1 ст.181, п.6 ч.1 ст.346, ст.ст.350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку, визначених цивільним законодавством. Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (ч.3 ст.331 ЦК України), тобто сукупності речей, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Вказане дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі №6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі №6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710цс15 та від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 307/3957/14-ц вказано, що: «самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).

За змістом ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч.2 ст. 376 ЦК України)».

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що спірний будинок є об`єктом незавершеного будівництва, водночас також відсутні відомості щодо введення спірного будинку в експлуатацію, присвоєння йому адреси та ідентифікуючих ознак. Водночас відсутні будь-які відомості щодо належності спірного будинку та земельної ділянки за адресою: Садове товариство «Долина», Обухівський р-н, Київської області, ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 про поділ майна подружжя у зв`язку з недоведеністю.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог зустрічної позовної заяви підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 50 % від сплаченого судового збору у розмірі 4 479,65 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений ОСОБА_4 при зверненні до суду із зустрічною позовною заявою про поділ майна подружжя не відшкодовується, у зв`язку із залишенням вимог без задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 18, 43,44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на легковий автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/2 частину права власності на легковий автомобіль Chevrolet Lacetti універсал-В, номер кузова - НОМЕР_1 в розмірі 73 137 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 4 479,65 грн.

У задоволенні інших вимог первісного позову - відмовити.

У задоволенні вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 15.04.2025.

Суддя О.Б. Саламон