ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4860/25 Справа № 185/7141/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Бабій С. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

17 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого- судді Халаджи О. В.,

суддів:Агєєва О.В. Космачевської Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 26 вересня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та через свого представника 07 березня 2025 року, подав апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2025 року цивільну справу було витребувано з суду першої інстанції.

07 квітня 2025 року до апеляційного суду надійшла цивільна справа.

У відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Принцип правової визначеності загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 636/4307/16-ц (провадження № 61-1751св20).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) вказано, що «загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року у справі № 296/3261/17 (провадження № 61-678св20) зазначено, що «виходячи з аналізу частини другої статті 358 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, особа, яка подає скаргу має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків передбачених пунктами 1-2 вказаної норми. ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення. Сама по собі відсутність рішення суду від 06 лютого 2018 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень до жовтня 2019 року не свідчить про наявність випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, та не було перешкодою для отримання відповідачем або його представником безпосередньо в суді інформації стан відомого їм судового провадження».

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ (ПАТ) «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди спричиненої пошкодженням здоров`я.

У вказаній позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 грн., та проводити розгляд справи без його участі та без фіксації судового процесу.

Звертаючись з апеляційною скаргою, представник позивача ОСОБА_2 зазначив, що тільки у 2025 році позивач звернувся до нього за правничою допомогою, прагнучи реалізувати своє право на відшкодування моральної шкоди з роботодавця та у ЄДРСР виявив оскаржуване рішення, копію якого отримав 21 лютого 2025 року.

Крім того, представником позивача в апеляційні скарзі вказано, що після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі, до ОСОБА_1 усно звернулись представники відповідача, пояснили йому про скрутне матеріальне становище підприємства, та попросили утриматись від стягнення з них коштів, принаймні тимчасово. Коли позивач погодився, то йому запропонували вирішити справу таким чином, що він не буде з`являтись до суду і суд відповідно до положень процесуального закону зобов`язаний буде залишити позов без розгляду. Така пропозиція представників відповідача влаштувала позивача, оскільки йому не доведеться з`являтись до суду, витрачати свій час, і при цьому в подальшому він збереже своє право на звернення до суду повторно.

Апеляційним судом враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 201/13990/15-ц (провадження № 61-22496св19), відповідно до якого аналіз ст. 358 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що за відсутності виключних випадків сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. В контексті наведеної статті під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи у провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання у справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).

В постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 613/1167/15-ц (провадження № 61-18650св19), від 01 грудня 2021 року в справі № 613/1250/15-ц (провадження № 61-20989св19), від 19 березня 2021 року в справі № 210/2663/18 (провадження № 61-710св21), а також в ухвалі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року № 757/42246/20-ц (провадження № 61-16240ск23) наведено схожі за змістом правові висновки, а саме про те, що сама по собі обізнаність учасника справи про розгляд справи судом першої інстанції є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження у разі подання ним апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Також, враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24), відповідно до якого особою, не повідомленою про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої відкрито провадження. Законодавець при конструюванні частини другої статті 358 ЦПК України не визначив, що при її застосуванні має враховуватися дата внесення судом рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень; відсутність в рішенні суду вказівки на дату складання його повного тексту та несвоєчасне надіслання оскарженого судового рішення суду першої інстанції до Єдиного державного реєстру судових рішень, за умови, що учасник справи (зокрема, котрий ініціював позов - позивач), який подає апеляційну скаргу, знав про розгляд справи, не є перешкодою для отримання цією особою у розумний строк інформації про стан відомого їй судового провадження та не свідчить про наявність випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у розумінні ч. 2 ст. 358 ЦПК України вважається належним чином повідомленим та обізнаним про розгляд даної справи, оскільки саме він подавав позов до суду першої інстанції та просив проводити розгляд справи без його участі. Також, вбачається, що Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області належним чином повідомляв позивача про рух справи, а саме направляв копію ухвали про відкриття, судові повістки та копію оскаржуваного рішення, що підтверджується наявними у матеріалах справи супровідними листами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач та його представник дізнались про існування оскаржуваного рішення у 2025 році та отримали його копію 21 лютого 2025 року, не є підставою для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, з огляду на встановлені обставини подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, і оскільки наслідки пропуску такого строку передбачені вищенаведеними положеннями ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Суд зобов`язаний запобігати зловживанню учасниками процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункт 5 частини п`ятої статті 12 цього Кодексу).

Стаття 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить принцип неприпустимості зловживання правами.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенції) (пункт 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

За таких обставин, оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення особою, яка повідомлена про розгляд справи, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 358 ЦПК України, а також враховуючи правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 (провадження № 61-1979сво24), відсутні правові підстави для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2013 року.

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання у скарзі, що суд через неявку позивача повинен був залишити позов без розгляду, оскільки згідно п.3ч.1 ст. 207 ЦПК України (в редакції 2004 року), без розгляду залишається у разі повторної неявки повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У даному випадку ОСОБА_1 у позові просив проводити розгляд справи без його участі, а тому посилання ОСОБА_2 , що суд мав залишити позов без розгляду не відповідають діючим на той сам нормам процесуального права.

Крім того, апеляційний суд не враховує посилання представника позивача на усуну домовленість між позивачем та відповідачем, оскільки дану обставину неможливо перевірити і жодними доказами вона не підтверджена.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово у своїх рішеннях зауважував, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності, зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані ( рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2020 року у справі «Перетяка і Шереметьєв проти України»).

Заявник не навів конкретних обставин, підтверджених відповідними доказами, які унеможливили подання ним апеляційної скарги у визначений законом строк, а також доказів які б свідчили про належне виконання ним процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на

судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду,зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи викладене, оскільки, апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, виникнення обставин непереборної сили не надано, відповідно до вимог ч. 2 ст. 358 ЦПК України у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2013 року слід відмовити.

Керуючись ст. 358 ЦПК України апеляційний суд.

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2013 року відмовити.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, повернути до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська