КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 754/3063/22 Головуючий у суді першої інстанції - Грегуль О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4401/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Поліщук Н.В., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка подана адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем, на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вергеліса Ярослава Вікторовича, боржник: ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії та рішення старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вергеліса Я.В., боржник: ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлений вимог зазначила, що Постановою Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 754/3063/22 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2023 (суддя Бабко В.В.) та постанову Київського апеляційного суду від 13.12.2023 в частині вирішення позовів про визначення місця проживання дітей скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) почергово з кожним з батьків у такому порядку: місяць з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , місяць з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2 . Щомісячний період проживання дітей з кожним з батьків починається з першого дня місяця та завершується останнім днем відповідного місяця. Перший місяць починається з 01.06.2024, діти проживають з батьком. По завершенні місяця, протягом якого діти проживали з батьком чи матір'ю в останній день той з батьків, з ким вони проживали, зобов`язаний супроводити (привезти) дітей до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2023 (суддя Бабко В.В.) та постанову Київського апеляційного суду від 13.12.2023 залишено без змін.

На виконання вищевказаних судових рішень Деснянським районним судом м. Києва у справі № 754/3063/22 видано виконавчий лист від 06.08.2024.

02.09.2024 ОСОБА_2 звернулась до Святошинського ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) із заявою про примусове виконання рішення у якій вказувала на невиконання ОСОБА_1 судового рішення щодо графіку передання дітей.

Повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 05.09.2024 відповідачем виконавчий лист у справі № 754/3063/22 видано від 06.08.2024 повернутий ОСОБА_2 без прийняття до виконання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 3 і п. 7 ч. 4 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» 02.06.2016 № 1404-VIII.

Посилаючись на викладене скаржниця просила суд:

1) Визнати неправомірними дії відповідача щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 05.09.2024 і відповідно до якого скаржнику повернуто виконавчий лист № 754/3063/22 від 06.08.2024 виданий Деснянським районним судом м. Києва;

2) Визнати неправомірним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 05.09.2024 відповідно до якого скаржнику повернуто виконавчий лист № 754/3063/22 від 06.08.2024 виданий Деснянським районним судом м. Києва;

3) Зобов`язати відповідача відкрити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого документа, а саме виконавчого листа № 754/3063/22 від 06.08.2024 виданого Деснянським районним судом м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Я.І. щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 05.09.2024 і відповідно до якого ОСОБА_2 повернуто виконавчий лист № 754/3063/22 від 06.08.2024 виданий Деснянським районним судом м. Києва.

Визнати неправомірним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 05.09.2024 відповідно до якого ОСОБА_2 повернуто виконавчий лист № 754/3063/22 від 06.08.2024 виданий Деснянським районним судом м. Києва.

Зобов`язати старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вергеліса Я.І. відкрити виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого документа, а саме виконавчого листа № 754/3063/22 від 06.08.2024 виданого Деснянським районним судом м. Києва.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні скарги відмовити. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що постанова державного виконавця обґрунтована і прийнята в межах його повноважень на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Стверджує, що зміст постанови Верховного Суду, якою визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: місяць з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , місяць з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не передбачає заходів примусового виконання рішення.

А тому, державний виконавець у межах своїх повноважень і відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», повертаючи виконавчий лист ОСОБА_2 без прийняття до виконання.

Зазначає, що у судовому рішенні, як і у виконавчому документів відсутнє формулювання «Зобов`язати ОСОБА_1 супроводити (привезти) дітей до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку ОСОБА_2 ».

Вказує, що зі змісту судового рішення не вбачається, хто саме із батьків є боржником, а хто стягувачем, оскільки таке рішення стосується обох батьків. Відкриття виконавчого провадження лише за заявою одного з батьків є порушенням засад рівності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Логінов К.Е. проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.

У судовому засіданні у апеляційному суді взяли участь апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Якименко М.М., які підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав. Скаржниця ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 4 ст. 270 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Встановлено, що Постановою Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 754/3063/22 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2023 (суддя Бабко В.В.) та постанову Київського апеляційного суду від 13.12.2023 в частині вирішення позовів про визначення місця проживання дітей скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) почергово з кожним з батьків у такому порядку: місяць з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , місяць з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2 . Щомісячний період проживання дітей з кожним з батьків починається з першого дня місяця та завершується останнім днем відповідного місяця. Перший місяць починається з 01.06.2024, діти проживають з батьком. По завершенні місяця, протягом якого діти проживали з батьком чи матір'ю в останній день той з батьків, з ким вони проживали, зобов`язаний супроводити (привезти) дітей до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2023 (суддя Бабко В.В.) та постанову Київського апеляційного суду від 13.12.2023 залишено без змін.

У визначений час батько не повернув дитину матері, тому вона звернулась до суду за виконавчим листом.

На виконання вищевказаних судових рішень Деснянським районним судом м. Києва у справі № 754/3063/22 видано виконавчий лист від 06.08.2024.

02.09.2024 ОСОБА_2 звернулась до Святошинського ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) із заявою про примусове виконання рішення у якій вказувала на невиконання ОСОБА_1 судового рішення щодо порядку передання дітей іншому з батьків.

Повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 05.09.2024 відповідачем виконавчий лист у справі № 754/3063/22 виданий 06.08.2024, повернутий ОСОБА_2 без прийняття до виконання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 3 і п. 7 ч. 4 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Як визначено пунктом 7 ч. 4 ст. 7 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частинами 1, 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом

Ухваленими у справі № 754/3063/22 судовими рішення на ОСОБА_2 та на ОСОБА_1 покладено зобов`язання виконувати визначений судом графік/регламент проживання дітей, а також чітко визначено строки вчинення дій та вказано, які саме дії мають бути вчинені кожним із батьків після закінчення встановленого судом строку проживання у них дітей.

Обов`язок задокументувати виконання судового рішення про визначення місця проживання дітей покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців (ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 13 і п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За таких обставин, враховуючи зміст ухваленого судом рішення, яке набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов правильного висновку неправомірність повернення виконавчого документа ОСОБА_2 .

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що зміст постанови Верховного Суду, якою визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , почергово з кожним з батьків не передбачає заходів примусового виконання рішення., оскільки це спростовується безпосередньо текстом резолютивної частини рішення.

Посилання апелянта на те, що у судовому рішенні, як і у виконавчому документів відсутнє формулювання «Зобов`язати ОСОБА_1 супроводити (привезти) дітей до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку ОСОБА_2 », також є безпідставним.

Так, у резолютивній частині постанови Верховного Суду вказано, зокрема: «По завершенні місяця, протягом якого діти проживали з батьком чи матір'ю в останній день той з батьків, з ким вони проживали, зобов`язаний супроводити (привезти) дітей до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків», тобто, судовим рішенням встановлено обов`язок обох батьків щодо вчинення конкретних дій на виконання судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги скаржника не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали суду, та фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду та необхідністю виконувати судове рішення, що набрало законної сили. При цьому, докази та обставини, на які посилається скаржник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 16 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова