ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/9300/19 Головуючий суддя І інстанції Штих Т. В.
Провадження № 22-ц/818/171/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Киричко Людмили Степанівни на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 04 червня 2024 року, по справі №638/9300/19, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, про визнання недійсним договору дарування витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири яка розташована в АДРЕСА_1 від 21.06.2016, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 зазначену квартиру та стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно вартість послуг по оцінці нерухомого майна у розмірі 600грн.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 21 червня 2016 року вона уклала договір дарування квартири яка розташована в АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208 згідно якого зазначена квартира була оформлена на ОСОБА_2 , сина Позивачки. Оскільки довіряла сину, то вважала, що укладає з ним договір довічного утримання, що ніби було попередньо узгоджено в зв`язку із станом здоров`я, потребою в сторонньому догляді та матеріальним станом. В 2019 році під час оформлення субсидії їй випадково стало відомо про те, що в червні 2016 року вона уклала не договір довічного утримання, а договір дарування, а у грудні 2016 року син ОСОБА_2 подарував зазначену квартиру своєму синові ОСОБА_3 , тобто онуку позивачки. При цьому ОСОБА_1 зазначила, що комунальні послуги за спірну квартиру вона завжди сплачувала одноособова та за власний кошт, ніякої допомоги а ні від ОСОБА_2 а ні від ОСОБА_3 вона так за усі роки і не отримала. У зв`язку із чим, з метою захисту прав та інтересів Позивачки оспорюваний договір дарування повинен бути визнаний недійсним

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позов.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 після укладання спірного договору дарування не прийняв у власність подаровану йому квартиру АДРЕСА_2 , згідно вимог ч.1 ст.722 ЦК, так як він не вселився та не зареєструвався в подарованій йому квартирі, не переоформив на своє ім`я особові рахунки та договори з комунальними підприємствами, які надають комунальні послуги. Він не взяв у ОСОБА_1 ключ від вхідних дверей в квартиру і жодного разу після укладання договору не приходив в квартиру до матері, не зробив обіцяний ним ремонт в квартирі, жодного разу не сплатив гроші з комунальні послуги.

ОСОБА_1 погодилась укласти договір з ОСОБА_6 договір довічного утримання, так як потребувала матеріальної та фізичної допомоги.

Вказує, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним довела на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значне, тому вказаний правочин має бути визнаний недійсним.

Вважає, що суд не встановив обставини справи, відхилив докази без мотивації, не зазначив чи були порушені права та інтереси позивача.

Також звертає увагу на те, що судом проігноровані гарантовані позивачу ст.10 Конституції України вільне використання і захист російської, інших мов національних меншин України, не забезпечив позивача перекладачем, що є порушенням ст.ст.9, 75 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_7 не довела, що в момент вчинення оспорюваного правочину вона діяла під впливом обману з боку відповідачі чи третіх осіб, а тому у визнанні недійсним договору дарування з підстав укладення такого під впливом обману слід відмовити.

Також звертають увагу суду апеляційної інстанції, що заява ОСОБА_1 про її помилку при укладанні договору, оскільки начебто не розуміє українську мову, про що нотаріусу повідомлено не було, - викликає обґрунтовані сумніви у її добросовісності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Суд своє рішення мотивував наступним.

ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти інший договір договір довічного утримання та не мала змогу правильно сприймати який саме договір вона укладає. Належної медичної документації про важкий стан здоров`я ОСОБА_1 та її потребу у сторонньому догляді на час укладання спірного договору дарування суду надано не було.

Суд окремо зазначає, що ОСОБА_1 народилась в Україні, громадянка України, працювала бухгалтером, тому стверджувати, що вона не знає та не розуміє української мови, за наявності документообігу українською мовою, є недоведеним.

Твердження захисника, що вона перекладала позивачці питання суду, а та потім відповідала російською мовою може свідчити про можливу процесуальну тактику розгляду вказаної цивільної справи, щоб досягнути бажаного результату.

Посилання позивачки на те, що спірний договір дарування укладений дарувальницею в супереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими та непідтверджений жодними доказами. Обставини щодо обману чи примусу позивача теж жодним чином не доведені.

Судом також не встановлено неадекватності форми зовнішнього волевиявлення внутрішній волі позивача як суб`єкта оспорюваних правочинів внаслідок неправомірних дій відповідачів чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного результату. Обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в його житті на момент укладання договорів дарування чи під впливом негативного фізичного та психічного стану, впливу вікових особливостей на його психічну діяльність у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось його сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди, суд також не вбачає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено, що 21 червня 2016 року ОСОБА_1 уклала договір дарування квартири яка розташована в АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208 згідно якого зазначена квартира була оформлена на ОСОБА_2 .

Відповідно до п.1 даного договору Дарувальник безоплатно передає, а Обдарований приймає у власність квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 69,0кв.м., житловою площею 40,7кв.м.

Також в даному договорі міститься п. 13 в якому зазначено, що сторони діючи свідомо і добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись що до обставин, обумовлених вище, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства що регулюють укладений договір, у тому числі з вимогами щодо недійсності договору, уклали Договір. Дарувальнику надано нотаріально засвідчену копію, яка може бути використана будь-де, як достатній доказ укладання цього договору. Позивач підтвердила в судовому засіданні той факт, що приватним нотаріусом Малаховою Г.І. одразу після укладання договору дарування їй було надано нотаріально посвідчену копію договору дарування, яку ОСОБА_1 отримала особисто, принесла та зберігала вдома.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України (тут і далі, у редакції чинній на час укладення оспорюваних правочинів) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19).

Наданий до суду першої інстанції медичний висновок про те що Позивачка потребує допомоги який міститься в матеріалах справи датований 12 червня 2019 року, договір дарування був укладений 21 червня 2016, а позовна заява до суду датована 20 червня 2019р., що не доводить необхідність допомоги ОСОБА_1 на час подання даної позовної заяви до суду а не на час укладання договору дарування.

12 грудня 2016 року ОСОБА_2 уклав договір дарування квартири яка розташована в АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 2850 згідно якого зазначена квартира була оформлена на ОСОБА_3 .

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно власником спірної квартири в цілому в даний час є ОСОБА_3 .

Згідно довідки про зареєстрованих в житловому приміщенні від 03.12.2019р. в квартирі яка розташована в АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 з 02.04.2018 року.

В матеріалах справи містяться договір про постачання електроенергії укладений з ОСОБА_3 06.01.2017 року електропостачальником АК «Харківобленерго» та також Технічний паспорт виготовлений КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР на квартиру квартирі яка розташована в АДРЕСА_4 , № 113 від 19 грудня 2016 року на ім`я ОСОБА_3 , квитанції на сплату комунальних послуг, що підтверджує фактичне прийняття спірної квартири ОСОБА_2 та передачу її в подальшому ОСОБА_3 та також прийняття останнім в подальшому квартири в фактичне володіння та користування.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В свою чергу квитанції з оплати комунальних послуг від квітня, травня та червня 2016р. надані позивачкою не можуть вважатися доказом, оскільки договір дарування був укладений в 21 червня 2016р. і саме позивачка до цього часу безумовно повинна була сплачувати комунальні послуги як власниця квартири.

Надані сторонами по справі фотографії спірної квартири не можуть слугувати належним доказами у справі. На вказаних фото не зазначена де саме проводились фотозйомки, в який час проводились фотозйомки.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 повідомила, що вона є рідною донькою позивачки. Спірна квартира була придбана позивачкою та її батьком. У 2016 році захворів батько ОСОБА_9 і вона вимушена була доглядати за ним, тому за мамою- позивачкою у справі доглядала її старша донька. Свідок зазначила, що двері у квартирі були встановлені за кошти подаровані позивачці на день народження. Після того, як позивачка дізналася, що її обманули і заключили договір дарування вона почала вимагати повернути квартиру, проте члени родини ОСОБА_10 почали їй погрожувати. Як зазначила свідок ОСОБА_11 , її мама- позивачка у справі не знає української мови,, не розуміла змісту договору. А дізналася про те, що у її квартирі зареєстровані ще люди, коли пішла оформлювати субсидію. Свідок стверджувала, що крім мами у спірній квартирі ніхто не мешкає, всі оплати за квартиру мама проводить сама, сім`я ОСОБА_10 не допомагала взагалі.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 повідомила, що вона голова ОСББ, де мешкає позивачка, з позивачкою знайома тривалий час. Одного разу вона повідомила ОСОБА_12 проте, що вона уклала договір з сином, і син тепер буде їй допомагати. Проте через який час вона звернулась за допомогою щодо ремонту крану, і ОСОБА_12 надала майстра. Взагалі ОСОБА_12 не бачила ні сина ні онука позивачки, як ті відвідували її, допомагали. Свідок бачила два рази онука позивачки, коли той приніс документи та вказав, що він тепер власник. Зазначила, що на час розгляду справи серйозно виріс борг за комунальні платежі по вказаній квартирі. Пояснила, що двері встановлювала позивачка, бо старі двері вона передала ОСББ.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 повідомив, що він з відповідачем ОСОБА_2 знайомий з дитинства, а також неодноразово був у квартирі позивачки. Він міняв мийку та проводив роботи щодо засмічення у ванній кімнаті. Жодного разу за роботу не брав кошти, так як він товаришував з ОСОБА_2 . Після робіт позивачка годувала їх. Крім того ОСОБА_2 з ним і просто так заходили у гості до позивачки. ОСОБА_2 та його родина надавали допомогу позивачці, привозили продукти. Спірну квартиру характеризував, як таку, що має нормальний, охайний стан. Вважав, що скандал у родині розпочався з того часу, як ОСОБА_9 побачила нові двері, які були замінені.

Свідчення свідка ОСОБА_9 носять заінтересований характер, так як від вирішення вказаного позову залежить її право на набуття вказаної квартири.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд встановив, що на час укладення договорів дарування від 21 червня 2016 року їй було 81 рік, доказів того, що вона потребувала догляду чи сторонньої допомоги у зв`язку із незадовільним станом здоров`я чи матеріального забезпечення, вона не надала.

Крім того, позивачка не обґрунтувала, які саме положення договорів дарування є такими, що призвели до неправильного розуміння нею правової природи договорів. Внаслідок укладення оспорюваного договору вона не позбулася житла, оскільки залишилась жити у квартирі.

Встановивши вищевказані обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Киричко Людмили Степанівни залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - Ю.М. Мальований.

Н.П. Пилипчук.