ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/8985/20
Номер провадження 22-ц/818/147/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника АТ КБ «ПриватБанк» Захарова М. І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Кир`ян Д. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року в складі судді Сугачової О.О. у справі № 643/8985/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки, зобов`язання вчинити певні дії, виселення, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування шкоди, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки, зобов`язання вчинити певні дії, виселення.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 18 травня 2017 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору орендар самостійно вносить платежі за спожиті ним комунальні та інші послуги на підставі наданих рахунків відповідними організаціями.

За пунктом 7.1 договір укладається на строк один рік з дати укладання по 18 травня 2018 року, а у разі якщо не пізніше одного місяця до закінчення дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону, він вважається подовженим на тих самих умовах на строк, встановлений при укладанні договору.

18 травня 2018 року між сторонами укладено додаткову угоду, якою передбачено, що Договір вважається укладеним з моменту його підписання шляхом накладення підпису усіма його сторонами і діє з "18" травня 2017 року до "17" травня 2019 року. У разі якщо не пізніше одного місяця до закінчення дії Договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону, він вважається подовженим на тих самих умовах на строк, встановлений при укладанні Договору».

13 травня 2019 року до Банку надійшла заява відповідача, у якій останній просив пролонгувати договір та вказував, що комунальні платежі не сплачено не з його вини, у подальшому це питання буде вирішено.

Договір було пролонговано до 17 травня 2020 року.

Проте комунальні послуги відповідачем сплачено не було, у зв`язку з чим 03 жовтня 2019 року його було повідомлено про неможливість продовження орендних відносин та розірвання договору.

ОСОБА_1 було проінформовано, що останній день оренди 15 листопада 2019 року та попереджено про необхідність з`явитися 15 листопада 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 для фіксування показників лічильників, приймання-передачі вищевказаної квартири та підписання Додаткової угоди та акту здачі-приймання квартири.

15 листопада 2019 року відповідальні співробітники Банку прибули за адресою об`єкта нерухомості, однак фактично до квартири не були допущені. При цьому орендар відповів на телефонний дзвінок та сповістив, що знаходиться вдома, але двері так і не відкрив.

07 квітня 2020 року відповідним листом відповідача повторно повідомлено про закінчення дії договору та необхідність підготувати приміщення до передачі 17 травня 2020 року. Вказаний лист повернуто без вручення 14 травня 2020 року у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Оскільки ОСОБА_1 було повідомлено про припинення договору шляхом направлення повідомлення, то саме з 16 листопада 2019 року договір оренди розірвано.

Оскільки орендар не виконує свого обов`язку щодо передачі об`єкту нерухомості орендодавцю, то наявні підстави для стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом нерухомості за час прострочення, а саме з 16 листопада 2019 року.

Станом на 17 вересня 2023 року розмір неустойки становить 3250,00 грн (орендна плата за місяць) * 2 (у подвійному розмірі) * 46 місяців = 299000,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 неустойку у розмірі подвійної плати за користування об`єктом нерухомості за час прострочення станом на 15 вересня 2023 року у сумі 299000,00 грн.; зобов`язати ОСОБА_1 передати (повернути) АТ КБ «ПриватБанк» за актом здачі-приймання приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 та всіх осіб, які постійно проживають з орендарем: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з орендованого приміщення.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустріним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди, зобов`язання вчинити певні дії.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ним не отримувались повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» про припинення договору.

Він повідомляв Банк про складність в оплаті комунальних послуг та необхідність укладання договорів з комунальними службами, проте його звернення залишені без реагування.

Вказував про наявність боргів попередніх власників цього об`єкту нерухомості, які він не повинен погашати.

Зазначав, що він є внутрішньо переміщеною особою і потребує додаткового захисту, власного житла на підконтрольній території України не має, є учасником бойових дій. Ним було проведено ремонт у квартирі, облаштовано меблями, тобто, понесено матеріальні витрати щодо цієї квартири.

Проте, працівниками Банку здійснювались погрози щодо виселення його та його родини з зазначеного приміщення. Дії працівників АТ КБ «ПриватБанк» принижували його гідність як захисника України, що завдало йому та його родині фізичних та моральних страждань.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» продовжити договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 до 18 травня 2022 та стягнути суму у розмірі 53000 грн моральної та матеріальної шкоди, завданої протиправними діями працівників банку.

У січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якій Банк просив зустрічні позовні вимоги залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Факт не сплати комунальних платежів не заперечується ОСОБА_1 .

Також зазначало про необґрунтованість вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених обставин.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 передати (повернути) АТ КБ «ПриватБанк» актом здачі-приймання приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 та всіх осіб, які постійно проживають з орендарем згідно п.1.6 договору з орендованого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовлено в іншої частині позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів порушення відповідачем вимог договору оренди, що слугувало для розірвання договору оренди, а також наявності заборгованості з комунальних послуг, у зв`язку з чим підстави для стягнення неустойки за час прострочення зобов`язання відсутні.

Між тим, зважаючи, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про повернення спірної квартири за актом здачі приймання приміщення та звільнення житла від мешканців ОСОБА_1 виконано не було, позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Розглядаючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні ОСОБА_1 відмовився від вимог про продовження дії договору оренди квартири ув`язку з їх неактуальністю, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. В іншій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору на користь позивача. Додаткове рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, у зв`язку з чим на підставі п.13, ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір звільнений від сплати судового збору.

25 червня 2024 року через систему «Електронний суд» АТ КБ «Приватбанк» подано апеляційну скаргу на вказані судове рішення, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просило рішення суду першої інстанції у частині стягнення неустойки скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині. Також Банк просив скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким компенсувати понесені ним судові витрати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши факт розірвання договору, в порушення приписів ст. 785 ЦК України необґрунтована відмовив у стягненні пені за несвоечасне повернення майна відповідачем.

ОСОБА_1 було визнано факт несплати комунальних послуг через недосягнення згоди з комунальними службами, про що він зазначав у листуванні з банком та у зустрічному позові. Відповідних доказів на спростування доводів Банку, квитанції про оплату за спожиті комунальні послуги тощо, ОСОБА_1 надано не було.

Повідомлення про готовність Відповідача повернути орендоване майно ОСОБА_1 було направлено лише у лютому 2024 року.

Доводи відповідача, про те що він фактично виїхав з орендованого приміщення з початком війни, не позбавляє його обов`язку повернути майно орендодавцю.

У разі звільнення відповідача від сплати судового збору, ці витрати мали бути компенсовані за рахунок держави, проте судом першої інстанції порушено право позивача на відшкодування сплаченого судового збору.

01 серпня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кир`ян Дар`я Ігорівна, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що він як Орендар належним чином виконував всі обов`язки орендаря, жодних порушень умов Договору з його сторони немає. Заборгованості зі сплати комунальних послуг за ним по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не обліковується.

АТ КБ «Приват Банк», як Орендодавець не присилав письмових повідомлень про припинення Договору оренди від 18 травня 2017 року, в тому числі й дострокового.

Лист долучений до Позовної заяви, у якості підстави дострокового розірвання Договору не є неналежним доказом повідомлення орендаря про припинення правовідносин, оскільки він був підписаний неуповноваженою особою.

Матеріали справи не містять ані довіреності Чернової Н.А., яка підписувала лист про дострокове розірвання від 07 квітня 2020 року, ані Положення, ані витягу з ЄДРПОУ, що підтверджували б її повноваження.

Представники АТ КБ «Приват Банк» не з`являлись до квартири з метою допуску їх. Ким, коли та на якій підставі було складено акт долучений до позовної заяви невідомо. Дані люди не мають жодного повноваження на складення даного акту.

Вказував, що ситуація з не підписання акту приймання-передачі по сьогоднішній день є штучно створеною АТ КБ «Приват Банк».

Заслухавши суддю-доповідача, предст АТ КБ «ПриватБанк» Захарова М. І., який підтримав апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_1 та його представника адвоката Кир`ян Д. І., які проти скарги заперечували, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частково задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України. Додаткове рішення підлягає зміні.

Судом встановлено, що 18 травня 2017 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір оренди квартири, відповідно до умов якого останньому передано в користування квартиру АДРЕСА_2 строком до 18 травня 2018 року (том 1, а.с.12-16).

Відповідно до п. п. 2.3 Договору об`єкт нерухомості передається орендодавцем і приймається в оренду орендарем на умовах сплати останнім орендодавцю плати за користування об`єктом нерухомості та сплаті платежів за спожиті комунальні та інші послуги на умовах зазначених договором. Орендна плата складає 2 320 грн за перший місяць оренди. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць, на розсуд орендодавця, може бути проіндексований відповідно до офіційних показників рівня інфляції. Орендар самостійно вносить платежі за спожиті ним комунальні та інші послуги на підставі наданих рахунків відповідними організаціями.

Встановлено, що фактична передача об`єкта нерухомості відбулася 18 травня 2017 року, шляхом підписання акту здачі-приймання житлового приміщення.

Відповідно до п. 7.1 договору у разі якщо не пізніше одного місяця до закінчення дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону, він вважається подовженим на тих самих умовах.

Пунктом 7.4 визначено, що цей договір може бути достроково припинений за ініціативою орендодавця при невиконанні орендарем обов`язків, зазначених у п.4.2 цього договору. При цьому орендодавець направляє орендарю письмове повідомлення з зазначенням дати припинення цього договору

17 травня 2018 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 17 травня 2019 року. У разі якщо не пізніше одного місяця до закінчення дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону, він вважається подовженим на тих самих умовах на строк, встановлений при укладанні договору (том 1, а.с.17-18).

13 травня 2019 року до АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 подано заяву з проханням пролонгувати договір оренди від 18 травня 2017 року. В обґрунтування заяви відповідач посилався на неможливість укласти договори з комунальними підприємствами, що обумовило несплату комунальних послуг (том 1, а.с. 28-30).

03 жовтня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» направлено ОСОБА_1 вимогу про неможливість продовження орендних відносин та розірвання Договору. Відповідача було проінформовано, що останнім днем оренди є 15 листопада 2019 року. Також Банком попереджено, шляхом надсилання засобами поштового зв`язку вищезазначеного листа, з`явитися 15 листопада 2019 року о 15 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 для фіксування показників лічильників, приймання-передачі вищевказаної квартири та підписання Додаткової угоди та Акту здачі-приймання квартири . Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказана вимога отримана 18 жовтня 2019 року (том 1, а.с. 20, 21)

15 листопада 2019 року працівниками АТ КБ «ПриватБанк» складено акт проведення виїзду до нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого зафіксовано: - домофон для 118 квартири за адресою: АДРЕСА_3 не працює; - дзвінок на дверях тамбура (на дві квартири) не працює; - сусіди на інший дзвінок не відкрили, на стук в двері ніхто не зреагував; - Відповідач відповів на телефонний дзвінок, та сповістив, що знаходиться вдома, але двері так і не відкрив; - у сусідів по під`їзду було з`ясовано, що Відповідач дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Отримати інформацію про візуальний стан приміщення, показники лічильника, а також підписати додаткову угоду до Договору та акт здачі-приймання приміщення не було за можливим (том 1, а. с. 22 -23).

07 квітня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» повторно направлено повідомлення про закінчення дії Договору та необхідність підготувати приміщення до передачі 17 травня 2020 року, зафіксувати показники лічильників Об`єкта нерухомості та підписати Акт здачі-приймання квартири. Вказаний лист повернуто без вручення 14 травня 2020 року у зв`язку із закінченням терміну зберігання (том 1, а.с. 24, 25-26).

До матеріалів справи залучено заяву (повторну) від 13 лютого 2024 року, з якою ОСОБА_1 звертався до банку та просив прийняти об`єкт оренди та підписати акт приймання передачі квартири, оскільки через бойові дії у місті Харкові він з родиною був змушений виїхати за межі міста (том, 2 а.с.152-154).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина 1 статті 763 ЦК України).

Отже, плата за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана з правомірним користуванням річчю протягом певного строку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися, зокрема, при відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині 1 статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Невиконання наймачем передбаченого частиною 1 статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2014 року у справі № 3-85гс14, а також у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 914/4238/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 910/14032/17 та від 09 вересня 2019 року у справі № 910/16362/18.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Неустойка згідно із частиною 2 статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною 2 статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

При цьому, право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути зокрема підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Зважаючи, що позивачем не надано належних, допустимих та достатній доказів наявності вини ОСОБА_1 щодо неповернення майна після припинення договірних правовідносин та порушення умов договору, а також свідомого ухилення від складання акту прийому передачі та притримання майна без достатній правових підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову в цій частині без задоволення.

Доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо несплати ОСОБА_1 вартості комунальних послуг не є безадресною підставою для покладення відповідальності згідно за статтею 785 ЦК України.

У разі спричинення шкоди Банк не позбавлений можливості звернутися з окремим позовом про відшкодування спірної заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та судовою колегією не переглядається.

Між тим, щодо додаткового рішення, судова колегія керується таким.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1 - 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, зокрема, звільняються: 1) військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків (пункт 12); 2) учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав (пункт 13).

Застосування пункту 13 частини 1 статті 5 Закону про судовий збір має відбуватися при зверненні осіб, які у ньому зазначені, до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, не тільки тих, які безпосередньо пов`язані із відповідним їх статусом (учасник бойових дій, постраждалий учасник Революції Гідності, Герой України), незалежно від характеру, предмета та підстав їх позовів. При цьому у контексті правового висновку щодо звільнення споживачів від сплати судового збору, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, відповідне звільнення від сплати судового збору має відбуватись на всіх стадіях судового процесу.

Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, за тиках обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору, проте помилково не зазначив про необхідність компенсації цих витрат Банку за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, додаткове рішення суду підлягає зміні шляхом зазначення про необхідність відшкодування судового збору у розмірі 2102 грн за рахунок держави.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Зважаючи, що рішення суду підлягає зміни лише в частині розподілу судових витрат та компенсацію цих сум за рахунок держави , судова колегія не вбачає підстав для перерозподілу судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Резолютивну частину Додаткового рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 травня 2024 року змінити, виклавши її у такій редакції:

Компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина