Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8954/20 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А.
Категорія 82 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/8954/20 за скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ткачука Володимира Васильовича на дії державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Ткачука Володимира Васильовича на ухвали Богунського районного суду міста Житомира від 16 січня 2025 року та від 21 січня 2025 року, постановлені під головуванням судді Воробйової Т.А. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

28 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Ткачук В.В. звернувся із скаргою (том 2 а.с.18-20) в якій просив:

- встановити обґрунтованість скарги та визнати оскаржувані рішення, дії старшого державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриної А.П., неправомірними;

- скасувати постанову про відновлення виконавчого провадження від 15 листопада 2024 року ВП № 73317119, винесену старшим державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриною А.П.;

- стягнути з Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на користь ОСОБА_1 , понесені нею судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Скаргу мотивував тим, що 07 листопада 2024 року на адресу Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі надійшла заява представника стягувача ОСОБА_2 - Савицької Ф.Й. про відновлення виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що боржником ОСОБА_1 здійснюється перешкоджання проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке її вселено.

Постановою про відновлення виконавчого провадження старшого державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриної А.П. було відновлено виконавче провадження за виконавчим листом №295/8954/24 від 18 вересня 2023 року, виданим Богунським районним судом міста Житомира.

Дану постанову ОСОБА_1 отримала 25 листопада 2024 року. Зазначав, що будь-які перешкоди у користуванні ОСОБА_2 її власністю, заявник не вчиняє, та й сама ОСОБА_2 , за наявною інформацією, перебуває тривалий час за кордоном, у зв`язку з чим немає підстав для відновлення виконавчого провадження.

ОСОБА_3 не є стягувачем в даному виконавчому проваджені, тому винесення постанови про відновлення виконавчого провадження за її заявою ОСОБА_1 вважає протиправним. Враховуючи закінчення виконавчого провадження, винесена постанова про відновлення виконавчого провадження від 15 листопада 2024 року ВП № 73317119 за заявою представника стягувача в момент відсутності самого стягувача на території України та за відсутності будь-якого перешкоджання проживання (перебування) стягувачу у приміщенні, в яке його вселено, являється протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 16 січня 2025 року у задоволенні скарги відмовлено.

Крім того, 08 січня 2025 року представник адвокат Ткачук В.В. звернувся із скаргою на дії державного виконавця (том 2 а.с.173-179), в якій просив:

- встановити обґрунтованість скарги та визнати оскаржувані рішення, дії старшого державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриної А.П., неправомірними;

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 13 листопада 2023 ВП № 73317119, винесену державним виконавцем Яриною А.П.;

- скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13 листопада 2023 ВП № 73317119, винесену вказаним державним виконавцем;

- скасувати постанову про накладення штрафу від 30 січня 2024 року ВП № 73317119, винесену державним виконавцем Яриною А.П.;

- скасувати постанову про накладення штрафу від 08 лютого 2024 року ВП № 73317119, винесену зазначеним державним виконавцем;

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 02 квітня 2024 року ВП №7 3317119, винесену старшим державним виконавцем Яриною А.П.;

- скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 02 квітня 2024 року ВП № 73317119, винесену вказаним старшим державним виконавцем;

- стягнути з Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на користь ОСОБА_1 , понесені нею судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 у період з 05.04.2023 по 14.12.2024 не перебувала на території України і підстав для її вселення у квартиру не було.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 21 січня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Ткачук В.В., про поновлення пропущеного процесуального строку на подання до суду скарги у частині вимог щодо оскарження постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 13 листопада 2023 року ВП №73317119, та про закінчення виконавчого провадження від 02 квітня 2024 року ВП № 73317119 - відмовлено, а скаргу у цій частині залишено без розгляду.

У відкритті провадження за скаргою у частині вимог щодо оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про накладення штрафів та про стягнення виконавчого збору відмовлено.

Не погодившись з ухвалами суду, представник ОСОБА_1 адвокат Ткачук В.В. подав на них апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі на ухвалу від 16 січня 2025 року представник просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги, поданої ним 28 листопада 2024 року.

Зазначає, що враховуючи закінчення виконавчого провадження, винесена постанова про відновлення виконавчого провадження від 15 листопада 2024 року ВП №73317119 за заявою представника стягувача, в момент відсутності самого стягувача на території України та за відсутності будь якого перешкоджання проживання (перебування)стягувачу у приміщені, в яке його вселено, є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо апеляційної скарги на ухвалу від 21 січня 2025 року адвокат Таранєнко Л.В. зазначив, що у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю і недоведеністю висновків суду першої інстанції, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вказана ухвала підлягає скасуванню та направленню розгляду справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційні скарги представник Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі скарги не визнала, вважає їх необгрунтованими і просить відмовити у їх задоволенні, а ухвали суду першої інстанції від 16 січня 2025 року та 21 січня 2025 року залишити без змін.

Також представник просила розглянути справу без її участі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Ткачук В.В. апеляційні скарги підтримав, просив їх задовольнити і надав пояснення, які відповідають їх доводам.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Щодо оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 16 січня 2025 року.

Встановлено, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 08 лютого 2023 року зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні її власністю - 1/2 часткою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та вселити ОСОБА_2 в дану квартиру (том 1 а.с.127-129).

Рішення суду набрало законної сили та на його виконання 18 вересня 2023 року видано виконавчий лист (том 1 а.с.234, том 2 а.с.72).

13 листопада 2023 року державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №73317119 з примусового виконання виконавчого листа №295/8954/20, виданого 18 вересня 2023 року Богунським районним судом міста Житомира (том 2 а.с.74).

У межах даного виконавчого провадження, державним виконавцем вчинялися дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), спрямовані на примусове виконання рішення суду (том 2 а.с.75-103).

Відповідно до копії акту державного виконавця від 02 квітня 2024 року, при виході за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що двері відчинені за примусового входу, сином боржника ОСОБА_1 . В кімнату, яка належить стягувачу, двері були відкриті без взлому. Ключі були передані представнику стягувача ОСОБА_3 (том 2 а.с.99).

02 квітня 2024 року державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 73317119 у зв`язку з виконанням рішення суду (том 2 а.с.101).

07 листопада 2024 року представник стягувача ОСОБА_3 подала до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі заяву про відновлення виконавчого провадження № 73317119, оскільки боржником продовжуються чинитись дії щодо подальшого перешкоджання проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке її було вселено (том 2 а.с.104).

15 листопада 2024 року державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №73317119, на підставі частини 6 статті 67 Закону №1404-VIII, та вчиняються дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду (том 2 а.с.107-144).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ч. 1 ст. 1 Закону №1404-VIII)

Частиною 1 статті 18 Закону№1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно, державний виконавець виконує його примусово (частини 1, 2, 4-6 Закону №1404-VIII)

Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення.

У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії державного виконавця повністю відповідають встановленому законом порядку щодо вчинення виконавчих дій у разі звернення стягувача з заявою про поновлення виконавчого провадження.

Відсутність доказів перешкоджання вселенню ОСОБА_2 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути підставою для задоволення скарги, оскільки наявність чи відсутність перешкод у вселенні має встановити державний виконавець в межах виконавчого провадження, поновленого за заявою стягувача.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який узгоджується з матеріалами справи та приписами законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що скаржниця не чинить перешкод у вселенні ОСОБА_2 до квартири, не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи спростовуються письмовими доказами по справі.

Щодо ухвали місцевого суд від 21 січня 2025 року колегія суддів зазначає наступне.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що нормами ЦПК України не передбачено поновлення пропущеного процесуального строку для звернення зі скаргою на дії державного виконавця у зв`язку із нововиявленими обставинами. Процесуальний строк може бути поновлено лише у зв`язку із його пропуском з поважних причин, якими можуть не будь-які обставини, а лише такі, що відповідають наведеним вище критеріям (об`єктивні, непереборні, істотні труднощі).

Також, будь-яких доказів, з яких можливо зробити висновок, що ОСОБА_1 з часу відкриття провадження у справі не могла знати про порушення своїх прав, до скарги не додано, із копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що стягувач з моменту відкриття провадження у справі діяла через представника та про здійснення виконавчого провадження боржнику було відомо.

Будь-яких поважних причин, що призвели до пропуску процесуального строку звернення до суду зі скаргою на постанови державного виконавця від 13 листопада 2023 року про відкриття виконавчого провадження та від 02 квітня 2024 року про закінчення виконавчого провадження, заявник у скарзі не наводить та не надає будь-яких доказів на підтвердження наявності таких обставин, тому клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку є безпідставним та задоволенню не підлягає, та скарга у цій частині залишається без розгляду.

Крім того, суд відмовив у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у частині оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про накладення штрафів та про стягнення виконавчого збору, оскільки спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду, мотивуючи таким.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону №1404-VIIIрішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (стаття 449 ЦПК України).

Аналогічна норма викладена в частині п`ятій статті 74 Закону №1404-VIII.

Відповідно до статті 122 ЦПК України, строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) вказано, що «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові.

При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».

Аналіз наведених правових норм та практики Верховного Суду дає підстави для висновку, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

За змістом статті 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Дія, яку оскаржує представник скаржника, була вчинена державним виконавцем 13 листопад 2023 року та 02 квітня 2024 року. Скарга на зазначені дії скаржником подана 08 січня 2025 року, тобто з пропуском процесуального десятиденного строку на її подання.

Будь-яких доказів, з яких можливо зробити висновок, що ОСОБА_1 з часу відкриття провадження у справі не могла знати про порушення своїх правматеріали справи не містять та такі не встановлені під час апеляційного розгляду.

Згідно статті 120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

За приписами статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішеннях ЄСПЛ, постановлених за результатами розгляду справ «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» судом було наголошено на тому, що безпідставне поновлення процесуальних строків судом є протиправним, порушує принцип юридичної визначеності та право на справедливий суд (ст.6 Конвенції ООН «Про захист прав людини та основоположних свобод»).

Зазначені скаржником обставини, не є поважними причинами пропуску процесуального строку звернення до суду зі скаргою на постанову державного виконавця, в зв`язку з чим підстави для його поновлення відсутні.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, визначених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно з абзацом першим частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини 1 статті 19 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Помилковим є застосування приписів статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIIIпостанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами.

Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й певні постанови виконавця.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Отже за загальними правилами ЦПК України скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні.

Між тим, крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом №1404-VIII.

Так, за частинами 1 та 2 статті 74 цього Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, приписи Закону №1404-VIIIвідносять до справ адміністративної юрисдикції спори зокрема, постанови щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження та накладення штрафу.

У постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц та від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 Велика Палата Верховного Суду зробила правові висновки, згідно з якими імперативним правилом частини 2 статті 74 Закону №1404-VIIIврегульовано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи частину 2 статті 74 Закону №1404-VIIIз огляду на принципи визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, виснувала, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.

Як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на дії державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у частині оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про накладення штрафів та про стягнення виконавчого збору.

Якщо вирішення спору має відбуватися в позовному провадженні за правилами адміністративного судочинства, то згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження.

У справі, що розглядається, оскарження постанов державного виконавця у частині оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про накладення штрафів та про стягнення виконавчого зборумає розглядатися за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у цій частині.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, доводи апеляційних скарг щодо незаконності ухвал місцевого суду, наведені у скаргах, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а ухвали суду є законними та ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржуваних ухвал місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Ткачука Володимира Васильовича залишити без задоволення, а ухвали Богунського районного суду міста Житомира від 16 січня 2025 року та від 21 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 16 квітня 2025 року.