Справа № 392/2052/24
Провадження № 2/392/346/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді - Бадердінової А.В., секретар судового засідання Покуц І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Мала Виска цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 149300,37 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,4 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.07.2019 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 701 на підставі якого відповідачу видано кредит в розмірі 50000 грн. 16.04.2021 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № на підставі якого відповідачу видано кредит в розмірі 68390 грн. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання у зв`язку з чим позивачем направлено письмову вимогу відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була. З посиланням на постанову КМУ «Про запобігання поширенню нга території України гострої респіраторної хвороби COVID 19 спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 » від 11.03.2020 року №211 впроваджено дію карантину території України. Під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби, строки визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 728, 786, 1293 ЦК України були продовжені на строк дії такого карантину (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень). 24.02.2022 року ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. У період дії воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії (п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Вважає, що строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали в період з 11.03.2020 року продовжуються до закінчення дії воєнного стану в Україні та тридцяти денний строк після його припинення або скасування. Оскільки кредитний договір від 03.07.2019 року №701 укладено між сторонами процесу 03.07.2019 року, а платежі відповідач здійснював до 19.05.2021 року, що відображено в розрахунку заборгованості та виписках по рахунках, відповідно строки позовної давності в даному випадку повністю дотримано. По кредитному договору від 03.07.2019 №701- 49377,01 з яких: 21839,63 заборгованість за кредитом; 6,38 грн заборгованість за процентами; 27531 грн - заборгованість за комісією. По кредитному договору від 16.04.2021 року №301 з яких: 665434,67 грн - заборгованість за кредитом; 21.17. грн- заборгованість за процентами; 33467,52 грн заборгованість за комісією. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 06.10.2024 року складає 149300,37 грн. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі.

Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 03.12.2024 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

02.01.2025 року представником позивача вказані в ухвалі недоліки усунено та надано платіжні інструкції про сплату судового збору.

Ухвалою судді від 08.01.2025 року справу прийнято до свого провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Представник позивача АТ «ПУМБ» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при зверненні до суду з позовом, в прохальній частині позовної заяви просив: розглянути справу за відсутності представника банку. Проти винесення судом заочного рішення не заперечив.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Міхальова В.В. подала заяву про застосування строку позовної давності. На обґрунтування заяви посилалася на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що при підписанні сторонами пропозиції укласти Договори (оферти) сторони в письмовій формі збільшили строк позовної давності на підставі ст. 259 ЦК. Відповідно на спірні правовідносини сторін поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки. Зважаючи на визначений сторонами строк погашення кредитної заборгованості щомісячними платежами відповідно до заяв від 03.07.2019 №701 та від 16.04.2021 №5301 з виписки по особовому рахунку вбачається, що відповідачем здійснено останній переказ коштів «на погашення заборгованості по умовам відповідних заяв» - 19.05.2021 року. Водночас з позовом позивач звернувся 28.11.2024 року. Тобто з пропуском строку позовної давності. Вважає, що позивач не посилається на наявність обставин, які б перешкоджали юридичній особі вчасно звернутися з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача саме у зв`язку із запровадженням карантинних обмежень та введенням в подальшому воєнного стану. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 13.03.2023 року у справі №554/9126/20 зазначила, що початок перебігу позовної давності за позовами стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Цивільне право кредитора є порушенням з моменту невиконання зобов`язань. Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів.

Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, виходив з такого.

Судом встановлено, що 03.07.2019 року між АТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у вигляді Заяви № 701 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на підставі якого відповідачу видано кредит у сумі 50000,00 грн, строком на 36 місяців.

З копії паспорту споживчого кредиту встановлено, що ліміт кредиту становить 50000 гривень строк кредиту 36 місяців, річна процентна ставка становить 98,7402 %.

Відповідно до заяви № 701 від 03.07.2019 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідач погодився з умовами в яких визначено базову відсоткову ставку, розмір щомісячних платежів, розмір комісії, про що свідчить наявність його власноручного підпису в ній

16.04.2021 року між АТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у вигляді Заяви № 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на підставі якого відповідачу видано кредит у сумі 68390,00 грн, строком на 36 місяців.

З копії паспорту споживчого кредиту встановлено, що ліміт кредиту становить 69390 гривень строк кредиту 36 місяців, річна процентна ставка становить 72,2745%.

Відповідно до п. 5.1.4. Розділу І Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний своєчасно та повністю відшкодовувати Банку сплачені ним кошти.

Згідно з п. 5.1.7. Розділу І Публічної пропозиції АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний сплачувати заборгованість по договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 701 від 03.07.2019 року, станом на 06.10.2024 року становить 99923,36 грн. з яких: 21839,63 грн, заборгованості за кредитом; 6,38 грн заборгованості за процентами; 27531 грн- заборгованості за комісією.

Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №301 від 16.04.2021 року, станом на 06.10.2024 року становить 99923,36 грн, з яких: 66434,67 грн - заборгованість за кредитом; 21,17 грн - заборгованості за процентами; 33467,52 грн заборгованості за комісією.

Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 06.10.2024 року складає 149300,37 грн.

Виписка/особовий рахунок з 03.07.2019 по 06.10.2024 року за кредитним договором 701 від 03.07.2019 року свідчить, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та з виписки/особовий рахунок з 16.04.2021 по 06.10.2024 року за кредитним договором №301 від 16.04.2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами.

Тобто, АТ «Перший Український Міжнародний Банк» свої зобов`язання за договором № 701 від 03.07.2019 та договором №301 від 16.04.2021 виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 118390 грн. При цьому, відповідач не дотримався умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 06.10.2024 в нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 149300,37 грн.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що договір кредиту укладений між позивачем та відповідачем ніким не оскаржувався у встановленому законом порядку, є дійсним та відповідає положенням ст. 1054 та ст. 553 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 526, 1054 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу; за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України слідує, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України слідує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики,якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги те, що відповідач ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань в строки, передбачені кредитними договорами, не виконав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Перший Український Міжнародний Банк» в частині стягнення заборгованості за сумами кредитів та заборгованості за процентами є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 88301,85 грн.

Щодо стягнення заборгованості по комісії за кредитними договорами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (03.07.2019 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу, та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

В заяві №701 від 03.07.2019 та заяві №301 від 16.04.2021 року встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й п. 5.7.3 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с.25).

При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту.

Оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд доходить висновку, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №701 в розмірі 1995,00 грн, та за кредитним договором №301 у розмірі 2044,66 щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги в частині нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитними договорами №701 від 03.07.2019 та №301 від 16.04.2021 в розмірі 60998,52 грн є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності на підставі ст.257 ЦК України, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача вказує, що строки позовної давності дотримано, оскільки 01.07.2023 року завершено дію карантину та строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали в період з 11.03.2020 року продовжено до закінчення дії воєнного стану в Україні та тридцятиденний строк після його припинення чи скасування.

Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Згідно із Законом України від 30.03.2020 року №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено, останній раз термін дії карантину було продовжено на всій території України до 30 червня 2023 року.

Законом України від 15.03.2022 року № 2120-розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи.

За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

В постанові Верховного Суду від 13 листопада 2024 року по справі № 383/1645/23 щодо позовної давності зазначено про те, що строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. Позовна давність для пред`явлення позовних вимог на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 12 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжується на строк дії воєнного стану в Україні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц зроблено висновок, що виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Враховуючи, що строк позовної давності в силу пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. Тобто позовна давність для пред`явлення позовних вимог на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 12 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Окрім того, після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжується на строк дії воєнного стану в Україні.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, визначеному ст. 257 ЦК України, разом з тим, судом встановлено порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до суду. А тому, суд не бере до уваги посилання представника відповідача про те, що строки позовної давності сплили і закінчилися з моменту не виконання зобов`язань.

Щодо посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду від 13.11.2024 року у справі 761/6951/23 та висновки Верховного Cуду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 року у справі №554/9126/20, суд зазначає наступне.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

На підставі вищевикладеного, суд вважає хибним, посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду від 13.11.2024 року у справі 761/6951/23 та висновки Верховного Cуду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 року у справі №554/9126/20, щодо необхідності застосування критеріїв подібності правовідносин, оскільки правовідносини у справі подібні до правовідносин зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23.

Згідно аналізу прецедентної практики ЄСПЛ згідно статті 6 Конвенції рішення судів повинно достатнім чином містить мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Разом з тим, статтю 6 параграфу 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. («Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89); («Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30); («Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Позивачем подано позовну заяву до суду через систему «Електронний суд».

При цьому слід зазначити, що в ч.2 ст.4Закону України«Про судовийзбір» зазначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в даній ситуації становить 3028,00 грн. Проте, нормами ч.3 ст.4зазначеного Закону передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, в зв`язку з подачею позивачем позову через систему «Електронний суд» ними сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи що позов задоволено повністю, суд дійшов висновку, що судові витрати, що складаються з судового збору, сплаченого позивачем в розмірі 2422,40 грн., слід стягнути з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1432,46 (2422,00х88301,85:149300,37=1432,46) .

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 274, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у розмірі 88301,85 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судові витрати у розмірі 1432 грн 46 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

- позивач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» , місцезнаходження: вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Альона Володимирівна Бадердінова