Справа № 522/653/24
Провадження № 2/522/1245/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю секретаря судового засідання Запольської А.М.,

сторони в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

15.01.2024 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звільнення з-під арешту майна, а саме: двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який накладено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.10.2009 у справі № 2-12072/09.

В обґрунтування позову зазначено, що 16.04.2008 та 23.04.2008 АКІБ «Укрсиббанк», який у подальшому змінив назву на ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 та договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами яких остання отримала кредит у розмірі 62 400,00 доларів США, строком повернення не пізніше 16.04.2029, зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 12,50 % та кредит в розмірі 24 600,00 доларів США, строком повернення не пізніше 23.04.2018, зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 13,50 %.

16.04.2008 з метою забезпечення виконання зазначених кредитних зобов`язань між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що накладений арешт перешкоджає ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», який набув право вимоги за кредитними договорами до ОСОБА_1 , задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в позасудовому порядку, позивач просить суд звільнити майно з-під арешту.

22.01.2024 ухвалою Приморського районного суду міста Одеси відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та витребувано докази.

22.02.2024 від представника відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Відповідач 2 повідомлявся судом належним чином про розгляд справи, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання», та «адресат відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд у постанові від 10.04.2025 у справі № 621/2155/20 вказав, що повернення кореспонденції суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України є днем вручення повістки.

Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України) (постанова Верховного Суду від 26.03.2025 у справі № 676/5975/21).

24.09.2024 від представника позивача до суду надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

24.09.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

28.01.2025 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї докази приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

16.04.2008 АКІБ «Укрсиббанк», який у подальшому змінив назву на ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 62 400,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 16.04.2029 та зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 12,50 %.

23.04.2008 АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 24 600,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 23.04.2018 та зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 13,50 %.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16.04.2008, за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.04.2008, АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договори іпотеки нерухомого майна, посвідчені 16.04.2008 та 23.04.2008 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. за реєстровими № 1842, № 2012, за умовами яких, ОСОБА_1 як іпотекодавець передала в іпотеку АКІБ «Укрсиббанк» нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 60,4 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності.

08.12.2011 ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі і на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Укрсиббанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Укрсибанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Укрсиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

За вказаним договором на користь ПАТ «Дельта Банк» було відступлено, в тому числі, право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16.04.2008, договором іпотеки нерухомого майна від 16.04.2008, за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.04.2008 та за договором іпотеки нерухомого майна від 23.04.2008.

13.05.2020 ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» укладено договір № 2244/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за реєстровим № 683, згідно якого право вимоги, в тому числі, за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16.04.2008, договором іпотеки нерухомого майна від 16.04.2008, договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.04.2008 та договором іпотеки нерухомого майна від 23.04.2008 перейшло до ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Згідно з Інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, іпотекодержателем квартири за адресою: АДРЕСА_1 є позивач.

Станом на час звернення до суду з даним позовом кредитна заборгованість не погашена.

У зв`язку з порушенням позичальником умов зазначених вище кредитних договорів, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач має намір в позасудовому порядку врегулювати питання звернення стягнення на предмет іпотеки, як це передбачено умовами іпотечних договорів від 16.04.2008, від 23.04.2008 та Законом України «Про іпотеку».

Позивач зазначив, що 31.08.2023 з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 344892277, йому стало відомо, що згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.10.2009 у справі № 2-12072/09, накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 . Арешт нерухомого майна згідно вказаної ухвали суду було зареєстровано 28.10.2009 реєстратором: Перша одеська державна нотаріальна контора, реєстраційний номер обтяження: 9189908.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Аналіз указаних норм матеріального закону дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про зняття арешту або іншого обтяження майна.

Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт із такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 643/3614/17 виснувала, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У пункті 30 постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 676/1280/24 зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.05.2020 у справі № 554/8004/16 дійшла висновку про те, що особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Встановивши, що позивач набув право вимоги за кредитними договорами до боржника, проте не є власником вказаного нерухомого майна та не заявляє вимог про визнання права власності на це майно, а також не володіє майном з підстав, передбачених законом, договором або іншій законній підставі, суд дійшов висновку, що вимоги в обраний позивачем спосіб задоволенню не підлягають.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 200/12288/19.

У п. 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 16.04.2025.

Суддя І.А. Павлик