провадження № 22-ц/824/7241/2025
головуючий у суді І інстанції Ільєва Т.Г.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, в якій позивачка просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 за місцем їх фактичного проживання.

В обґрунтування позову зазначено, що 14 лютого 2016 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився спільний син - ОСОБА_3 . На теперішній час шлюб між сторонами розірвано. Після припинення подружніх відносин дитина проживає разом з позивачем, проти чого відповідач ніколи не заперечував. Внаслідок військової агресії російської федерації проти України позивач разом з сином виїхали з України до Великої Британії, де отримали тимчасовий захист і мешкають на теперішній час. Найближчим часом позивач збирається повернутись з сином до України, у зв`язку з чим непокоїться, що в подальшому їй доведеться отримувати від відповідача дозволи на тимчасові виїзди дитини за кордон на відпочинок, що створить для неї незручності. Вказані обставини послугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

6 червня 2024 року представником відповідача було подано зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини.

Мотивуючи свої позовні вимоги за зустрічним позовом, позивач зазначав, що після припинення подружніх відносин з позивачем син залишився проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 . Наразі відповідач з сином перебувають за кордоном, куди виїхали після початку повномасштабної військової агресії російської федерації проти України. Позивач позбавлений можливості бачитись та спілкуватись з сином з огляду на те, що в Україні введено воєнний стан, а відтак він, як військовозобов`язаний та посадова особа, не має можливості вільно виїхати за кордон. Окрім того, відповідач створює позивачу перешкоди для участі у спілкуванні з сином та його вихованні, оскільки заблокувала відповідача у всіх соціальних месенджерах, будь-який зв`язок з ним не підтримує. Окрім того, позивачка не надає відповідачу жодної інформації про дитину. В позасудовому порядку врегулювати вказані питання не виявилось можливим, а тому відповідач в зустрічному позові просив суд:

1. зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у вільному спілкуванні зі своїм сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2. встановити позивачу час для спілкування із сином за наступним графіком:

-проведення спільного часу без участі матері щонеділі з 14.00 год до 18.00 год.;

-перебування дитини за місцем проживання батька без участі матері один раз на місяць тривалістю одну добу - за бажанням та з урахуванням думки дитини;

-проведення спільного щорічного відпочинку не менше семи днів на рік під час канікул з урахуванням особливостей такого відпочинку, стану здоров`я дитини, рекомендацій лікарів, без присутності матері, але за її попереднім погодженням;

-на період дії воєнного стану та/або перебування дитини за кордоном необмежене спілкування особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого можливого зв`язку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та визначення способу участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_3 на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном, шляхом спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку, у тому числі шляхом використання програм Skype, Viber, Telegram чи іншими месенджерів, щовівторка та щочетверга з 19.00 год., протягом 30 хвилин.

В іншій частині вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.

9 січня 2025 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла заява адвоката Петренко І. про виправлення описки в судовому рішенні від 11 грудня 2024 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року заяву адвоката Петренко І. про виправлення описки в судовому рішенні від 11 грудня 2024 року задоволено.

Виправлено описку у судовому рішенні № 757/18148/24-ц від 11 вересня 2024 року, а саме у вступній та резолютивній частині та у повному тексті судового рішення, а саме в резолютивній частині в шостому абзаці, зазначити вірно:

- «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.».

Не погоджуючись із указаним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко І.К. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживанню дитини та в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином, ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 за місцем їх фактичного проживання; визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_3 на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном, шляхом спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку, у тому числі шляхом використання програм Skype, Viber, Telegram чи іншими месенджерів, щовівторка та щочетверга з 19:00 год., протягом 30 хвилин.

В апеляційній скарзі не погоджується із висновком суду першої інстанції, що зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів не вбачається наявності будь-якого спору між батьками щодо місця проживання дитини, оскільки вказане твердження суду першої інстанції не відповідає дійсності, оскільки навіть той факт, що відповідач за первісним позовом просить суд відмовити в задоволенні позову у даній справі свідчить про наявність спору між сторонами та наявність порушеного права позивача за первісним позовом, подання зустрічного позову свідчить про наявність спору між сторонами.

Посилається на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19 та вказує, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.

Позивач вважає, що визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом з нею відповідатиме інтересам дитини, оскільки позивач має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, за місцем їх проживання створено всі умови для гармонійного розвитку дитини.

Звертає увагу, що позивач не чинить та не чинитиме жодних перешкод для спілкування батька з сином і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування батька.

Наголошує, що взаємного рішення щодо визначення місця проживання дитини сторони не дійшли, взаємне рішення сторін щодо місця проживання дитини відсутнє, в матеріали справи не надано такого рішення, а тому позивач звернулась до суду з даним позовом.

Крім того апелянт не погоджується з ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року у справі №757/18148/24-ц, якою виправлено описку у судовому рішенні № 757/18148/24-ц від 11 вересня 2024 року та стягнено з неї судовий збір, оскільки зустрічний позов задоволено частково, а відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

24 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Петренко І.Л., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що з матеріалів справи (наявних в ній доказів) не вбачається наявності будь-якого спору між батьками щодо місця проживання дитини. Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так проживає. Доказів того, що батько дитини вимагає зміни місця проживання дитини позивачем до суду не надано.

Зазначає, що заперечення відповідача проти задоволення первісного позову з підстав відсутності між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини і подання у справі зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною та визначення способу його участі у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини за жодних обставин не свідчать про те, що між сторонами існує чи виник спір щодо визначення місця проживання спільної дитини. Вказане означає лише те, що відповідач скористався своїми процесуальними правами на подання відповідних процесуальних документів у справі та висловлення своєї правової позиції у справі у передбачений процесуальним законодавством спосіб.

Вважає, що апелянт безпідставно ототожнює поняття «предмету спору» з наявністю самого спору, якому має передувати порушення прав позивача. Однак це різні правові категорії. Та обставина, що на час пред`явлення позову сторони в договірному порядку добровільно не вирішили питання щодо місця проживання дитини, батьками якої вони є, за жодних обставин не означає, що між ними виник спір з цього приводу.

Вважає помилковими твердження апелянта про те, що дитина проживає за кордоном і це не впливає на вирішення судами спору про визначення місця її проживання, оскільки судом першої інстанції відмовлено позивачу у задоволенні первісного позову не через те, що дитина проживає за кордоном, а через відсутність між батьками спору щодо її місця проживання.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко І.К. просив частково скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживанню дитини та в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з сином, ОСОБА_3 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 за місцем їх фактичного проживання; визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_3 на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном, шляхом спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку, у тому числі шляхом використання програм Skype, Viber, Telegram чи іншими месенджерів, щовівторка та щочетверга з 19:00 год., протягом 30 хвилин.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Петренко І.Л. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

14 квітня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від начальника Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації - Федорової Л. про розгляд справи за відсутності представника.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається із апеляційної скарги рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року оскаржується лише в частині відмови у визначенні місця проживання дитини за первісним позовом ОСОБА_1 та в частині задоволеної вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з сином за зустрічним позовом ОСОБА_2 , а тому рішення в частині решти позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання спільної дитини. Спір щодо визначення місця проживання дитини ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так проживає. Доказів того, що батько дитини вимагає зміни місця проживання дитини позивачем суду не надано.

Також задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 в частині не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з сином, суд першої інстанції виходив із того, що обставини справи свідчать про наявність перешкод у батька в спілкуванні з сином, а тому суд вважав обґрунтованими позовні вимоги щодо усунення цих перешкод.

Колегія апеляційного суду з таким висновком погоджується в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 14 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що 14 лютого 2016 року складено відповідний актовий запис №152, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача та відповідача народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 від 13 грудня 2016 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року у справі № 753/17965/20 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Після розірвання шлюбу спільний син сторін у справі залишився проживати з матір`ю за адресою її проживання: АДРЕСА_1 , що сторонами визнається та підтверджується матеріалами справи.

З 22 лютого 2022 року, за згодою відповідача, місце проживання ОСОБА_3 було зареєстровано за адресою реєстрації місця проживання позивача, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2024/002562600 від 13 березня 2024 року.

24 лютого 2022 року, у зв`язку з повномасштабним вторгнення російської федерації на територію України, позивач за ОСОБА_1 разом з сином виїхали за кордон та проживають на момент судового розгляду у Великій Британії.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року у справі № 758/9181/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 5 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року у справі № 758/9181/21 рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року змінено: зменшено розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дитини з 1/4 на 1/8 частину з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 5 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року у справі № 758/9181/21 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника позивача на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року відмовлено.

Наразі на виконанні у Печерському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_3 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів у ВП № НОМЕР_3, станом на 29 травня 2024 року за період з липня 2021 року по травень 2024 року, відповідачем на користь позивача сплачено 809 670, 77 грн, заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 серпня 2024 про визначення місця проживання дитини та встановлення участі у її вихованні від 26 вересня 2024 року № 106-7992, орган опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації не має правових підстав у наданні висновку про визначення місця проживання дитини та встановлення участі у її вихованні, у зв`язку з неможливістю підтвердити проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Подільському районі міста Києва.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті

27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років(частина перша статті 160 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява

№ 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня

2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Під час розгляду справи, яка переглядається апеляційним судом, судом першої інстанції встановлено, що син ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 . Матеріалами справи також встановлено та відповідачем підтверджено, що відповідач не заперечує щодо проживання сина з матір`ю.

Частинами другою, третьої статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові про визначення місця проживання дитини зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскарженого судового рішення.

Вказане загалом узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23; від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23; від 5 березня 2025 року у справі № 953/2568/23.

Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позову, що свідчить про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, відхиляються колегією суддів, оскільки, як вбачається із відзиву на позовну заяву відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів звертає увагу, що судове рішення у справі про визначення місця проживання дитини з одним із батьком може бути ухвалено коли між батьками немає домовленості про те, з ким із них буде проживати дитина. Натомість у справі, яка переглядається, син постійно проживав із матір`ю, відповідач не заперечував щодо проживання дитини разом із матір`ю, а тому вказані посилання є помилковими щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини за рішенням суду, оскільки суд уповноважений на це у випадку недосягнення згоди маж батьком і матір`ю (статті 160, 161 СК України).

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю спору є безпідставними, оскільки, як вказувалось вище, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання сторони позивача на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, відхиляються колегією суддів, оскільки помилковими є твердження апелянта про те, що дитина проживає за кордоном і це не впливає на вирішення судами спору про визначення місця її проживання, оскільки судом першої інстанції відмовлено позивачу у задоволенні первісного позову не через те, що дитина проживає за кордоном, а через відсутність між батьками спору щодо її місця проживання.

Водночас відмова в позові у розглядуваній справі не позбавляє ОСОБА_1 права звернення до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини у разі, якщо в подальшому батьки не дійдуть згоди щодо місця проживання малолітнього сина, а із досягненням чотирнадцятирічного віку ОСОБА_3 вправі самостійно обрати собі місце проживання будь з ким із батьків.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з сином, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено, що після припинення подружніх відносин малолітній син сторін проживає разом матір`ю.

З урахуванням того, що наразі дитині лише 8 років, він проживає з матір`ю за кордоном, а відповідач є військовозобов`язаним та посадовою особою, у зв`язку з чим позбавлений можливості виїхати за кордон, тому реалізація прав батька на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною напряму залежить від бажання матері забезпечити таку участь.

Як вбачається із матеріалів справи, мати не повідомила батька про місце перебування дитини, не указала номер телефону, за яким батько може спілкуватися з сином. Тому судом першої інстанції правильно встановлено наявність перешкод щодо реалізації батьком прав і обов`язків. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно відсутності спору за вимогами зустрічного позову не відповідають дійсності. Спір існує, матір, з якою перебуває дитина, не повідомляє батькові жодної інформації щодо дитини, чим чинить перешкоди, що унеможливлюють участь батька у вихованні та участі у спілкуванні з сином.

Відтак, суд першої інстанції з урахуванням усіх обставин справи та введеного в Україні воєнного стану дійшов обґрунтованого висновку про наявність перешкод у батька в спілкуванні з сином.

Колегія суддів також не може погодитись із доводами апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з позивача на користь відповідача судового збору у повному обсязі у розмірі 1 211, 20 грн, оскільки судом на думку позивача не було враховано часткове задоволення зустрічного позову.

Так, при зверненні до суду з зустрічним позовом відповідачем ОСОБА_2 за дві вимоги немайнового характеру було сплачено судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн (а.с.106,Т.1).

Відтак, оскільки зустрічний позов ОСОБА_2 було задоволено частково, тому судом першої інстанції пропорційно до задоволеної частини позовних вимог було правильно стягнено з позивача на користь відповідача судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та надана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба