КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5450/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий комбінат «Пуща Водиця», поданою представником Мороз Наталією Василівною, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий комбінат «Пуща Водиця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ДП «Науково-дослідного виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця», в якому просила суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період 2022-2023 років у розмірі 120 705,51 грн, 3 % річних у розмірі 6 617,00 грн, інфляційне збільшення у розмірі 35 934,36 грн, завдану моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн, а також понесені судові витрати.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона працює в ДП «Науково-дослідного виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця» з 23 жовтня 2014 року. Зазначає, після початку повномасштабного вторгнення рф, почались затримки з виплатою заробітної плати за виконану нею роботу.

Так, наголошує, відповідно до довідки за формою ОК-5 від 27 листопада 2023 року, за звітний 2022 рік їй нараховано 117 155,41 грн заробітної плати, з яких виплачено, лише 57 405,72 грн. Тобто, вказує, заборгованість за невиплачену заробітну плату за 2022 рік, починаючи з лютого, становить 47 614,92 грн.

Зазначає, відповідно до довідки за формою ОК-5 від 27 листопада 2023 року, за звітний 2023 рік їй нараховано 113 099,73 грн заробітної плати, з яких виплачено лише 40 009,14 грн. Тобто, звертає увагу суду, заборгованість за невиплачену заробітну плату за 2023 рік становить 73 090,59 грн.

Таким чином, вважає, загальна сума заборгованості за 2022-2023 роки становить 120 705,51 грн.

Крім того, позивач вказує, що тривала невиплата їй відповідачем заробітної плати спричинила їй значне погіршення фінансового та економічного стану, що призвело до значних моральних переживань і вимагає від неї додаткових зусиль з організації свого життя.

Разом з тим, зауважувала, що за час роботи на відповідача, вона жодного разу не притягалася до дисциплінарної відповідальності та має ідеальну репутацію як працівник.

На підставі викладеного, позивач вимушена була звернутися до суду для вирішення спірного питання в судовому порядку та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 80 657,22 грн - з подальшим відрахуваннями встановлених законодавством податків та інших обов`язкових платежів при виконанні рішення суду, відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 1 342, 00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь держави судовий збір у сумі 1 073, 00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» - Мороз Н.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що звернення до суду із позовними вимогами за період з липня 2022 року по вересень 2023 року відбулося з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП, оскільки позивач із лютого 2022 року була обізнана про наявність заборгованості по заробітній платі, яка утворилася після 19 липня 2022 року, відтак, вважає, що це є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, вказує, клопотань про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлялося, а поважності причин пропуску не зазначалося.

Таким чином, наголошує, що судом першої інстанції не було враховано наведених вище положень.

Представник апелянта зазначає, що позивачем не було належним чином доведено факт завдання їй моральної шкоди. Наголошує, з довідки про доходи вбачається, що з лютого 2022 року по липень 2022 року та з квітня 2023 року по серпень 2023 року заробітна плата позивачу виплачена повністю, за інші місяці заробітну плату було виплачено частково.

Звертає увагу суду, що ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України. Зазначає, основними джерелами доходу Підприємства є інвестиційна діяльність з будівництва житла та здійснення сільськогосподарської діяльності. Так, триваюча широкомасштабна агресія рф проти України негативно вплинула на фінансовий стан підприємства, оскільки на деяких земельних ділянках здійснити засадження сільськогосподарської продукції неможливо через тимчасово окуповані рф частини територій, а будівництво житла зупинилося, що призвело до ускладнення своєчасно та в повному обсязі виплачувати заробітну плату працівникам.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_1 заперечила щодо доводів викладених в апеляційній скарзі та просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін. Оскільки за вказаним рішенням суду на її користь стягнуто лише заробітну плату, яку вона не отримала за час виконання своїх посадових обов`язків.

Представник апелянта до суду не з`явилася та направила заяву про розгляд справи за її відсутності.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника відповідача у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 працює в ДП «Науково-дослідного виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця» з 23 жовтня 2014 року по дату розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до довідки за формою ОК-5 від 27.11.2023 року, за звітний 2022 рік ОСОБА_1 нараховано 117 155,41 грн заробітної плати, з яких виплачено, лише 57 405,72 грн. Тобто заборгованість за невиплачену заробітну плату за 2022 рік, починаючи з лютого, становить 47 614,92 грн.

Відповідно до довідки за формою ОК-5 від 27.11.2023 року, за звітний 2023 рік ОСОБА_1 нараховано 113 099,73 грн. заробітної плати, з яких виплачено лише 40 009,14 грн. Тобто, заборгованість за невиплачену заробітну плату за 2023 рік становить 73 090,59 грн.

Загальна сума заборгованості за 2022-2023 роки становить 120 705,51 грн.

Разом із тим, згідно довідки наданої суду першої інстанції Державним підприємством «Агрокомбінат «Пуща-Водиця» про доходи ОСОБА_1 , яка працює на посаді - оператор машинного доїння із 04 червня 2024 року загальна сума нарахованої заробітної плати з лютого 2022 року по жовтень 2023 року становить 266186,96 грн, всього виплачено заробітної плати з лютого 2022 року по жовтень 2023 року 134 913,57 грн, заборгованість не виплаченої заробітної плати з лютого 2022 року по жовтень 2023 року 80 657,22 грн (а.с.81).

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем у справі не оспорювались при розгляді справи факт заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі позивачки, однак вказана заборгованість згідно до довідки ДП «Науково-дослідного виробничого агрокомбінату «Пуща-Водиця» становить 80 657,22 грн, тому суд і задовольнив вказаній вимоги позивачки і даному розмірі.

Крім того, суд частково погодився із вимогами позивачки про стягнення на її користь моральної шкоди. Визначаючи її розмір суд зазначив, що враховуючи засади розумності та справедливості, наявність встановлених фактів, той факт, що на момент звернення позивачки до суду відповідачем не виплачена заробітна плата, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме в розмірі 10 000 грн.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

За положеннями статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. ( ч.1, та ч.6 ст. 24 вказаного Закону)

У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013, щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання працівником трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено порушення трудових прав позивачки ОСОБА_1 , яка працюючи та виконуючи покладені на неї трудові обов`язки не в повній мірі отримувала оплату виконаної роботи, що не заперечується самими відповідачем та підтверджується наданою ним довідкою, із якої вбачається, що із серпня 2022 року по лютий 2023 року, а також із вересня по жовтень 2023 року відповідач у справі як роботодавець не виконував покладені на нього чинним трудовим законодавством обов`язки щодо оплати виконаної позивачем роботи у повному обсязі і заборгованість із невиплаченої заробітної плати станом на дату розгляду спору судом склала 80 657,22 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині того, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати подані з пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду, то колегія суддів з цього приводу звертає увагу на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини 1 і 2 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

А отже, строк звернення до суду з вимогами про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, за період з серпня 2022 року по жовтень 2023 року, сплив. Що своєю чергою є підставою для відмови у задоволення позовних.

Водночас статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Та, крім іншого, в ній зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. А також вказано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою ст. 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Проте Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» 2352-IX від 01.07.2022 гарантоване Конституцією України право на заробітну плату, право заробляти собі на життя працею, було обмежене у захисті судом строком в три місяці.

В умовах перманентної затримки у виплаті заробітної плати, працівник опиняється у край несправедливому положенні, коли після спливу трьох місяців затримки у виплаті заробітної плати, її виплата стає залежною лише від доброї волі роботодавця і вказане право працівника вже не може бути захищене судом.

Крім того, в законодавстві України наявне визначення строку позовної давності, так відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦПК України).

Тобто, гарантоване Конституцією України право на заробітну плату, право заробляти собі на життя працею, обмежене у захисті судом строком в три місяці, в той час, коли захист всіх інших цивільних прав судом обмежено загальним строком у три роки. Також вбачається несправедливим, коли право працівника вимагати сплату заробітної плати у суді обмежене три місячним строком, в той час коли у його кредиторів є право протягом трьох років вимагати у працівника сплату його цивільних боргів, зокрема сплату комунальних платежів.

Більш того, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, було зупинено на строк дії такого стану (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), в той час коли гарантоване Конституцією України право на заробітну плату, право заробляти собі на життя працею, продовжує бути обмежене у захисті судом строком в три місяці. Що, крім іншого, ставить найманого працівника у нерівні умови з тими громадянами, які заробляють собі на життя шляхом укладення цивільно-правових договорів. Оскільки у разі порушення умов таких договорів, зокрема у разі не сплати іншою стороною договору грошових коштів за виконані послуги та роботи, такі громадяни мають в умовах воєнного стану майже необмежене строком право звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. А найманий працівник своєю чергою має пильно стежити за дотриманням тримісячного строку для кожної щомісячної (а можливо і 2 рази на місяць) затримки у виплаті заробітної плати.

Також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» 2352-IX від 01.07.2022 було суттєво обмежене, передбачене ч. 1 ст. 234 КЗпП України, право суду поновлювати пропущений працівником тримісячний строк для звернення до суду з вказаним позовом.

Тому колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про стягнення із відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати та 10 000 грн на відшкодування заподіяної цими діями моральної шкоди визначеної в порядку ст. 237-1 КЗпП України є обґрунтованим та законним.

В іншому випадку це може призвести до порушення прав позивачки закріплених у статті 1 протоколі І до Конвенції з прав людини оскількиправо на оплату праці є невіддільним від права на працю й характеризує сутнісну мету останнього, так як дане право на працю реалізується особою саме для забезпечення достатнього рівня життя для себе і членів своєї сім`ї. Оплата праці є одним з найважливіших складників організації діяльності будь-якого підприємства, оскільки від оптимальної системи оплати праці залежить не лише життєвий рівень працюючих на ньому, а й результати господарської діяльності підприємства загалом. Право заробляти собі на життя є невіддільним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним тільки тоді, коли воно забезпечене матеріально. Належна оплата праці - це прояв одного з принципів здійснення трудових правовідносин - відплатності праці, згідно з яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить для них достатній життєвий рівень.

Таким чином, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий комбінат «Пуща Водиця», подану представником Мороз Наталією Василівною, залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 17 квітня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв