печерський районний суд міста києва
Справа № 344/4117/21-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Романенко Ю.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка Плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка Плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2021 року позивач звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка Плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що 24 лютого 2021 року позивачка отримала письмову вимогу відповідача ОСОБА_2 про усунення порушень кредитного зобов`язання, що випливає з кредитного договору № 0 від 14 серпня 2008 року, позичальником за яким є ОСОБА_3 та договором поруки 14 серпня 2008 року, укладеним між позивачкою та АК ІБ «УкрСиббанк».

Із змісту даної вимоги ОСОБА_2 вбачається, що між ним та TOВ «ФIHAHCOBA KOMПAHIЯ «КAPTOЧKA ПЛЮС» було укладено договір про відступлення прав вимоги №29/01/21-A від 29 січня 2021 року.

За даним договором № 29/01/21-A від 29 січня 2021 року TOB «ФIHAHCOBA KOMПAHIЯ «КAPTOЧKA ПЛЮС» відступила на користь ОСОБА_2 права вимоги кредитора за кредитним договором №0 від 14 серпня 2008 року, укладеним між АК ІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , а також укладеними на забезпечення виконання кредитного договору іпотечним договором від 14 квітня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та договору поруки № 0/1-П 14 квітня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що договір про відступлення прав вимоги № 29/01/21-A від 29 січня 2021 року, укладений між TОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КАРТОЧКA ПЛЮС» та ОСОБА_2 з порушенням вимог закону. При цьому вказаний правочин порушує права позивачки як поручителя - солідарного боржника у кредитному зобов`язанні, а тому за позовом поручителя підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 24 березня 2021 року цивільну справу передано для розгляду до Печерського районного суду міста Києва.

26 липня 2021 року визначено суддю для розгляду справи та 23 січня 2025 року передано для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 23 січня 2025 року в справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомленням) сторін.

Відповідач TОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КАРТОЧКA ПЛЮС» відзив до суду не направив.

Відповідач ОСОБА_3 відзив до суду не направив.

17 березня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив з приводу задоволення позову, оскільки з позовними вимогами звернулась поручитель, щодо оскарження договору відступлення права вимоги № 29/01/21-А від 29.01.2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс»» та ОСОБА_2 , яким було відступлено цілу низку прав вимоги за різними договорами і лише в одному ОСОБА_1 є поручителем, інші договори нею не укладались та безпосередньо її прав та обов`язків не стосувалися. Тобто позивачка заявила вимоги, які не захищають саме її права, оскільки ні договір позики, ні іпотечні договори вона не підписувала. Крім того, позивачка не обґрунтувала, яким саме чином боржник порушив її права, що стало підставою для залучення його у справі як відповідача. Також до матеріалів позовної заяви і до справи в цілому не долучено самого договору про відступлення права вимоги № 29/01/21-а від 29.01.2021 року та не заявлено жодного клопотання про його витребування.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Разом з тим, передбачені ст.ст. 12, 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Зі змісту позову вбачається, що 14 квітня 2008 року між АК ІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0, в забезпечення виконання зобов`язань по якому укладено іпотечний договір від 14 квітня 2008 року та договір поруки № 0/1-П від 14 квітня 2008 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту №0 від 14 квітня 2008 року, а також договором поруки від 14 серпня 2008 року та іпотечним договору, предметом якого є іпотека земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,1020, кадастровий № :25:002:0254, яка знаходиться за адресою: село Крихівці м. Івано-Франківськ.

Зазначені обставини встановлені, зокрема, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2012 pоку у справі № 0907/2-3641/2011 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки.

09 грудня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа Банк» укладено договір № 2098/К, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило на користь АТ «Альфа Банк» своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту №0 від 14 квітня 2008 року та забезпечувальними договорами.

29 січня 2021 року між АТ «Альфа Банк» та TОВ «ФIНАНСОВА КОМПАНІЯ «КАРТОЧКА ПЛЮС» укладено договір факторингу, відповідно до якого АТ «Альфа Банк» відступило на користь TOВ «ФIHAHCOBA КOМНAHIЯ «КAPTOЧKA ПЛЮС» свої права вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту № 0 від 14 квітня 2008 року та забезпечувальними договорами.

29 січня 2021 року між TOВ «ФIHAHCOBA КOМНAHIЯ «КAPTOЧKA ПЛЮС» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги № 29/01/21-A, за яким TOB «ФIHAHCOBA КOМНAHIЯ «КAPTOЧKA ПЛЮС» відступило на користь ОСОБА_2 свої права вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за договором кредиту № 00 14 квітня 2008 року та забезпечувальними договорами.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні, визначені Главою 47 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги (цесія) означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, цивільне законодавство не встановлює суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, оскільки вони за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін.

Згідно з ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Згідно з ст. 204 ЦК України, встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/12525/20, за результатами розгляду якої 15 вересня 2022 року ухвалено постанову в якій, крім іншого, вирішувалось питання можливості оспорювання правочинів з реалізації майна заінтересованою особою, яка не є їх стороною (п.141, 142, 147-148).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що позов про визнання правочину недійсним є способом захисту прав позивача, а не способом захисту інтересу у правовій визначеності, на який вказує позивач. Натомість відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду інтерес позивача у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)».

Крім того Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові від 15 вересня 2022 року не знайшла підстав для відступлення від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17, від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17, щодо відсутності правових підстав для оспорювання правочинів з реалізації майна заінтересованою особою, яка не є їх стороною. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду зазначив, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням, чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме в такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваних правочинів порушень її прав.

Позивач не є стороною оспорюваних договорів та не надала суду доказів про те, які саме її цивільні права або інтереси порушені укладенням договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, що є її процесуальним обов`язком.

Отже, на підставі викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено, що її право або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаних правочинів) порушено фактом вчинення оспорюваних правочинів, сам факт визнання судом договору про відступлення права вимоги недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення TOВ «ФIHAHCOBA КOМНAHIЯ «КAPTOЧKA ПЛЮС» прав вимоги за договорами не свідчить про порушення прав позивача.

Зважаючи на викладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.526, 530, 611 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265,267,273,274,280,354,355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка Плюс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину про відступлення права вимоги - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2025 року.

Суддя О.Л. Бусик