Провадження № 22-ц/801/815/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 рокуСправа № 127/21118/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2025 року про забезпечення позову, постановлену суддею Волошиним С.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення способів участі батька у вихованні дитини,

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив встановити способи і порядок участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом:

- проживання дитини з понеділка по неділю (протягом тижня) кожні 1 та 3 неділі тижня без присутності матері, в межах населеного пункту, де проживає дитина без обмеження місця прогулянок, можливістю відвідин родичів. У вказані тижні батько супроводжує сина в садок (школу), до гуртків, до секції тощо, та привозить (приводить до місця проживання, забезпечує належне харчування та санітарно-гігієнічні умови;

- участі батька в батьківських зборах, у святах з участю ОСОБА_3 в дошкільних, шкільних та позашкільних закладах як в присутності матері, так і без неї, тривалістю вказаних заходів;

- проведенням спільного відпочинку батька з сином без присутності матері, відвідуванням місця проживання батька, спільних подорожей в межах України, забезпеченням належного харчування, проживання та безпечного перебування в період відпустки ОСОБА_2 до 14 днів;

- побачення і спілкування в день народження ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та його найближчих родичів (баби і діда дитини), в державні і релігійні свята протягом 4 годин в узгоджений з ОСОБА_1 час;

- можливості відвідувати дитину під час хвороби за місцем перебування не менше двох годин;

- можливості відвідувати дитину під час хвороби за місцем перебування не менше двох годин;

- можливості спілкування з дитиною без обмежень за допомогою теле- чи відео зв`язку, мережі інтернету, з врахуванням порядку для дитини після досягнення дитиною шестирічного віку;

- отримувати інформацію від ОСОБА_1 про факт захворювання та лікування дитини, фізичний чи психологічний стан, про від`їзд від постійного місця проживання на період більше 3-х днів, а про стан, який становить загрозу життю чи здоров`ю дитини невідкладно;

- забороняється батькам налаштовувати дитину один проти одного.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що з 16 вересня 2017 року по 19 вересня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу між сторонами не було суперечок щодо постійного місця проживання дитини, так як позивач служить у військовій частині в АДРЕСА_1 . Вказує, що відповідачка намагається штучно створити перешкоди у спілкуванні батька і сина, взагалі не надає можливості побути їм разом, чим порушує вимоги закону, знецінює батька в очах сина, наносить дитині психологічну травму. Тривалий час, намагаючись хоч ненадовго побачити сина і провести з ним час позивач був змушений викликати працівників поліції, однак усі ці побачення із сином супроводжувалися сварками, бійками, нанесенням тілесних ушкоджень. На сьогоднішній день колишня дружина сама за своїм баченням не надає позивачу побачення із сином, а починаючи з лютого 2024 року вона взагалі перестала давати дитину батьку. Відповідачка не водить дитину в садочок, ховає його, не надає можливості побачити його рідному батьку, створює штучні конфліктні ситуації і всіляко знущається над тим, що батько не бачить свого єдиного сина. Тому з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі.

24 липня 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, в якому вона просить позов задовольнити частково, а саме визначити спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування батька з сином, якого він має самостійно забирати з місця його проживання з урахуванням її позиції, викладеної у відзиві.

Під час розгляду справи 14 лютого 2025 року ОСОБА_2 подав заву про забезпечення позову, в якій просив встановити обов`язок ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість безперешкодного побачення, спілкування та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше трьох разів на тиждень:

- кожен вівторок та четвер з 19 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв;

- кожна субота з 10 год. 00 хв. до неділі 10 год. 00 хв. поза межами постійного місця проживання дитини, без обмеження місця прогулянок, без присутності матері, до набрання чинності рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначив, що предметом позову у даній справі є встановлення способів і порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 . Розгляд даної справи розпочався 26 червня 2024 року і за вказаний час відповідачка жодного разу не надала йому можливості побачити дитину. Відповідач, шляхом ігнорування телефонних дзвінків від позивача, не відкриваючи дверей до квартири, не повідомляючи місця знаходження дитини та іншими способами позбавляє позивача можливості бачити дитину, брати участь у її вихованні, проводити разом з нею час. Заявник вважає, що з метою запобігання втрати емоційного контакту між ним та його сином, погіршенням між ними психоемоційного характеру відносин на період тривалого розгляду справи у суді та остаточного вирішення питання про визначення способів і порядку участі батька у вихованні дитини заявлений захід забезпечення позову є обґрунтованим. Зустрічі з сином декілька разів на тиждень відповідатимуть інтересам як батька, так і сина, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення способів і порядку участі батька у вихованні дитини. Спільне проведення часу батька та сина без присутності матері є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останнього, зокрема зважаючи на виникли між сторонами неприязні стосунки.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову та зобов`язано ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду у даній справі надавати ОСОБА_2 можливість спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , кожен вівторок та четвер з 19 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв., та кожну суботу з 10 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв., поза межами постійного місця проживання дитини, без обмеження місця прогулянок, без присутності матері, до набрання чинності рішенням суду у даній справі.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У скарзі зазначає, що вона не вчиняє жодних перешкод позивачу бачитися із сином, адже враховує інтереси та бажання дитини. Навпаки саме син в силу негідних вчинків та агресивної поведінки батька добровільно відмовляється з ним бачитися. З метою визначення оцінки психоемоційного зв`язку сина вона звернулася до психолога, який за результатами консультування малолітнього сина надав висновок про те, що результати обстеження свідчать про пережитий психотравмуючий досвід, пов`язаний із взаємодією з батьком. Зазначений вид забезпечення позову в окремих випадках розглядається як порушення вимог процесуального законодавства, оскільки стає по суті підмінною рішення. Зі змісту заяви про забезпечення позову реальної загрози невиконання чи утруднення виконання нею можливого рішення суду про визначення способів участі батька у вихованні дитини не вбачається. Доводи заявника в обґрунтування забезпечення позову гуртуються лише на припущеннях, а забезпечення позову в той спосіб, який просить позивач фактично призводить до ухвалення рішення у справі. Суд не врахував думки самої дитини із спірного питання та її якнайкращі інтереси. За умови, що позивач привозитиме сина о 21 год. 00 хв. матиме місце порушення звичного режиму дня дитини, адже проведення таких звичних ритуалів, як гігієнічні процедури перед сном, прочитання казки відбуватиметься після 21 год. 00 хв., а у віці 5 років дитина станом на 21 год. 00 хв. вже має бути повністю готовою до сну та в цілому вже спати, щоб на наступний день не мати проблем із пробудженням.

20 березня 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме копії відповіді ВП №3 ВРУП ГУНП у Вінницькій області від 08 березня 2025 року із диском, а 15 квітня 2025 року надійшло клопотання про приєднання копії відповіді ВРУП ГУНП у Вінницькій області від 05 квітня 2025 року із диском.

Розглянувши вказані клопотання апеляційний суд вважає, що підстави для їх задоволення відсутні, оскільки вони стосуються подій, які мали місце після постановлення оскаржуваної ухвали.

Крім того, 14 квітня 2025 року від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення разом із доданими до нього доказами: диском та іншими документами.

У судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовився від дослідження наданого ним відео.

Що стосується самих пояснень, то апеляційний суд виходить з наступного.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 березня 2025 року ОСОБА_2 було роз`яснено, що він має право подати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Копію вказаної ухвали отримано адвокатом Бездітною Т.В., як представником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.141), а відтак позивач мав право подати відзив на апеляційну скаргу до 10 березня 2025 року.

Письмові пояснення, які подані ОСОБА_2 14 квітня 2025 року, фактично є відзивом на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуального дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5 ст. 174 ЦПК України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.

Оскільки ОСОБА_2 подав додаткові пояснення поза межами строку на подання відзиву на апеляційну скаргу і не просив дозволу подати додаткові пояснення, а суд не визнавав їх подання необхідним, тому ці пояснення апеляційний суд залишає без розгляду.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у його постановах від 12 червня 2023 року у справі №307/3697/20 та від 24 травня 2023 року у справі №372/3260/20.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції вважав, що зміст заяви про забезпечення позову за своїм характером та юридичною природою є вимогою про встановлення певного графіку побачень відповідача з дитиною на час розгляду справи судом, що перекликається з позовними вимогами, однак не є тотожними змісту позовних вимог. За час перебування справи в провадженні суду, судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають в неприязних стосунках, вони не можуть домовитись щодо порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідач позовні вимоги визнає частково та пропонує свій графік участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Суд зазначив, що запропонований заявником порядок спілкування з малолітньою дитиною на час розгляду справи загалом складає три рази на тиждень, є меншими вимогами, ніж заявлені у позові, а отже, не можуть вважатися тотожними до позовних вимог та є з ними співмірними. При цьому суд врахував проживання дитини з матір`ю та зазначив, що такий спосіб є підтриманням емоційного зв`язку дитини з тим з батьків, з ким вона не проживає, що відповідатиме її інтересам, та покликане запобігти відчуженню одного з батьків та збереження його контакту з дитиною. Задоволення клопотання про забезпечення позову у справі про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини не порушує права відповідачки, як матері, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру, а не вирішенням спору по суті.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, взявши за основу вимоги заяви та підстави позову дійшов висновку, що заяву про забезпечення позову слід задовольнити частково, оскільки на даний час суд не досліджував фактичні обставини справи, не встановив графік за яким дитина проживає на вихідних, участь в яких заходах (гуртках, тощо) приймає дитина, а тому ночівля дитини у позивача з суботи на неділю кожного тижня може виявитись для відповідача та самої дитини занадто обтяжливим.

Проте, в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

З виділених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із матір`ю.

З приводу визначення способів участі батька у вихованні сина існує спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який розглядається судом.

Відповідно до частин першої та другої ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Заходи забезпечення позову суд вживає для того, щоб гарантувати виконання його можливого рішення. Такі заходи належить застосовувати лише за необхідності, оскільки безпідставне звернення до них може зумовити порушення прав та законних інтересів інших осіб, зокрема учасників справи. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має: з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження його вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що у сторін дійсно є спір й існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; встановити обсяг позовних вимог, дані про відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, цим вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття відповідних заходів із тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування останніх зумовлюється обставинами справи, за яких незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частиною першою-третьою статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) вказав на те, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється.

Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).

З огляду на вказані норми матеріального права батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.

У таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, сприяння відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком має переважати над намаганням матері обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21.

Отже, з метою запобігання втраті емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршенню психоемоційного зв`язку між ними на період розгляду справи в суді, який може бути тривалим, вжиття судом першої інстанції заходів забезпечення позову шляхом надання можливості спілкуватися з дитиною відповідає нормам процесуального права.

Разом з тим, визначаючи години побачень ОСОБА_2 із своїм малолітнім сином ОСОБА_5 суд першої інстанції не врахував інтереси самої дитини.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 просив надати йому можливість безперешкодного побачення, спілкування та спільного проведення часу з малолітнім сином не менше трьох разів на тиждень: кожного вівторка та четверга з 19 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв., а також кожної суботи з 10 год. 00 хв. до неділі 10 год. 00 хв. поза межами постійного місця проживання дитини, без обмеження місця прогулянок, без присутності матері.

Суд першої інстанції за результатами розгляду зобов`язав ОСОБА_1 надавати ОСОБА_2 можливість спілкуватися з малолітньою дитиною ОСОБА_3 кожен вівторок та четвер з 19 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв., та кожну суботу з 10 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв., поза межами постійного місця проживання дитини, без обмеження місця прогулянок, без присутності матері.

Тобто суд не задовольнив заяву в частині надання можливості заявнику спілкуватися із сином кожної суботи з 10 год. 00 хв. до неділі 10 год. 00 хв., зазначивши, що батько може спілкуватися з сином в цей день з 10 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв..

ОСОБА_2 не оскаржив ухвалу суду першої інстанції, а отже погодився із висновком суду в цій частині.

Подаючи відзив на позов ОСОБА_1 зазначила, що син на постійній основі відвідує заклад дошкільної освіти, а також відвідує додаткові гуртки: гурток «Дзюдо» по понеділкам, середам та п`ятницям з 17 год. 00 хв. по 18 год. 00 хв. та гурток «Група вихідного дня» по суботам з 11 год. 30 хв. по 14 год. 00 хв. в ТОВ «Центр розвитку дітей та юнацтва «ДивоСвіт» з 02 листопада 2023 року по теперішній час, на підтвердження чого надала довідку №24/07/22 від 22 липня 2024 року (а.с.80). Також зазначила, що починаючи з 27 серпня 2024 року син почне відвідувати гурток «Хіп-хоп» по вівторкам-четвергам з 17 год. 00 хв. по 18 год. 00 хв., про що буде надана довідка по її триманню.

Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції час не враховує розпорядку дня дитини та необхідності підготовки до сну після повернення додому (як зазначено в апеляційній скарзі, ОСОБА_5 станом на 21 год. 00 хв. має бути повністю підготовлений до сну та в цілому вже спати).

Тому суд, зважаючи на прагнення відповідачки віддати сина на гурток у вівторок з 17 год. 00 хв. по 18 год. 00 хв. (докази щодо відвідування вказаного гуртка у виділених матеріалах відсутні) і її позицію щодо початку сну малолітньої дитини вважає за доцільне надати ОСОБА_2 можливість спілкування з малолітнім сином щовівторка та щочетверга з 18 год. 00 хв. до 20 год. 30 хв..

А також зважаючи на відвідування ОСОБА_3 по суботам з 11 год. 30 хв. по 14 год. 00 хв. гуртка «Група вихідного дня», апеляційний суд вважає за доцільне надати ОСОБА_2 можливість спілкування з малолітнім сином щосуботи з 14 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., після відвідування сином цього гуртка.

При цьому, побачення повинні відбуватися без будь-якого фізичного та психічного примусу (змушування) дитини до побачень з батьком.

Побачення (спілкування) позивача з дитиною у вказаний час відповідатиме інтересам дитини, її звичному ритму життя і буде зручним для неї.

Апеляційний суд звертає увагу, що при встановленні графіку зустрічей із дитиною необхідно порівнювати негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову (визначення місця та часу спілкування дитини) з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів (втрата емоційного зв`язку між позивачем і дитиною внаслідок відсутності спілкування протягом тривалого часу) з урахуванням законного інтересу, за захистом якого заявник звернувся до суду.

Доказів того, що спілкування з батьком приносить дитині моральні страждання, на чому наголошувала відповідачка, нею в суді першої інстанції не надано. У судовому засіданні при апеляційному перегляді ОСОБА_1 зазначила, що проти побачень батька з дитиною вона не заперечує, а подавши апеляційну скаргу вона таким чином лише хотіла «покарати» позивача.

Твердження ОСОБА_1 про те, що такий вид заходу забезпечення позову фактично підмінює рішення у справі є помилковим, адже, по-перше, як правильно зазначив суд першої інстанції, вимоги заяви не є тотожними вимогам позову, а по-друге, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер до набрання рішенням суду законної сили.

Апеляційний суд зважає, що захід забезпечення позову в такому випадку має одну мету не втратити психо-емоційний зв`язок дитини з рідним батьком, поки спір по суті не буде вирішений остаточно (адже тривалість судового розгляду справи не передбачувана, і може бути значною).

Ухвала суду про забезпечення позову за обставин даної справи не підміняє собою рішення по суті спору. Забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру і діє до набранням рішення суду у справі законної сили.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви у повному обсязі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи .

Відтак, ухвалу суду слід змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини оскаржуваної ухвали в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2025 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини ухвали в наступній редакції:

«Вжити заходи забезпечення позову та зобов`язати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до набрання законної сили рішенням суду у даній справі надавати ОСОБА_2 можливість спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожен вівторок та четвер з 18 год. 00 хв. до 20 год. 30 хв., та кожну суботу з 14 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., поза межами постійного місця проживання дитини, без обмеження місця прогулянок, без присутності матері.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк