Справа № 453/941/23
№ провадження 2/453/37/25
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2025 року Сколівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Ясінського Ю.Є.,

секретаря судового засідання Гринюк Л.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе Львівської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя,-

встановив:

08 червня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1997 року, який 09 травня 2023 року розірвано в судовому порядку. У період перебування в шлюбі сторонами, за рахунок спільних трудових та грошових внесків, було набуте нерухоме майно, а саме: транспортний засіб марки «FORD C-MAX», 2007 року випуску, об`єм двигуна 1,6 л, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 203 321 грн.; вікна металопластикові (у кількості 3 шт.) вартістю 21340 грн.; холодильник марки «BOSH», вартістю 3500 грн.; морозильна камера, вартістю 6000 грн.; стінка кухонна, вартістю 6000 грн.; сантехніка (душова кабіна, унітаз, змішувачі, умивальник, біде), вартістю 35000 грн.; мікрохвильова піч марки «SAMSUNG», вартістю 5000 грн.; пральна машина марки «BEKO», вартістю 12 000грн.; передпокій меблевий, вартістю 3000 грн.; котел та батереї опалення, вартістю 27000 грн. На сьогодні сторони добровільно вирішити питання щодо поділу майна не можуть, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 16 червня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

Для вирішення питання щодо мирного врегулювання спору судове засідання неодноразово відкладалося.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року закрито підготовче засідання справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, до початку судового засідання представник позивача адвокат Карпінець В.Ю. подала до суду заяву (вх.№2482) в якій просила розгляд справи проводити у їх відсутності та просить врахувати письмові покази матері позивача ОСОБА_3 , яка в своїх поясненнях вказала дату придбання заявлених у позові речей. Додатково зазначила, що всі речі зараз знаходяться у відповідача, доступу він нікому до них не надає, зневажає право ОСОБА_4 на справедливий розподіл всього набутого майна в шлюбі. До придбання майна позивач долучалася як спільними коштами, позиченими коштами так і спільною працею. Просить позов задоволити в повному обсязі зважаючи на поведінку відповідача, який відкинув будь які спроби позивача мирно врегулювати спір.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, однак представник відповідача адвокат Горох В.В. надіслав (Електронний суд) клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Зазначив, що Відповідач ОСОБА_2 визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : автомобіль марки «FORD C-MAX», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та металопластикові вікна у кількості 3 штуки; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості частки автомобіля марки «FORD C-MAX», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та грошової компенсації вартості частки вартості вікон у сумі 10 670 грн.; залишення вище вказаного автомобіля у власності ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 не визнає позовних вимог ОСОБА_1 в частині виділення ОСОБА_1 холодильника марки «BOSH» вартістю 3500 грн., морозильної камери вартістю 6 000 грн., мікрохвильової печі марки «SAMSUNG» вартістю 5 000 грн., пральної машини марки «ВЕКО» вартістю 12 000 грн.; виділення ОСОБА_2 стінки кухонної вартістю 6000 грн., сантехніки (душової кабіни, унітазу, змішувачі, умивальника, біде) вартістю 35000 грн., передпокою меблевого вартістю 3000 грн., котла та батареї опалення вартістю 27000 грн. Така позиція відповідача пояснюється тим, що позивачка не довела належними та допустимими доказами щодо наявності вище перелічених речей домашнього вжитку у ОСОБА_2 , придбання таких речей за час шлюбу та їх вартості (фіскальні чеки, квитанції, накладні, паспорти тощо), що унеможливлює встановити обсяг спільних нажитих речей домашнього вжитку, з`ясувати джерело і час придбання зазначених речей, та визначити дійсну їх вартість на час розгляду справи, що є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в цій частині в розумінні правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року у справі №573/1896/18. З огляду на вище викладене відповідач просить суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , що викладені в пунктах 1, 2, 3 прохальної частини позовної заяви, та відмовити у задоволенні позовних вимог, що викладені в пункті 4 прохальної частини позовної заяви.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони з 15 листопада 1997 року по 09 травня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

З наданих в судовому засідані позивачкою пояснень та письмових пояснень свідка ОСОБА_3 встановлено, що за час спільного проживання у шлюбі сторонами було придбане таке майно: транспортний засіб марки «FORD C-MAX», 2007 року випуску, об`єм двигуна 1,6 л., реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 203321 грн.; вікна металопластикові (у кількості 3 шт.), вартістю 21340 грн.; холодильник марки «BOSH» вартістю 3500 грн.; морозильна камера вартістю 6000 грн.; стінка кухонна вартістю 6000 грн.; сантехніка (душова кабіна, унітаз, змішувачі, умивальник, біде) вартістю- 35000 грн., мікрохвильова піч марки «SAMSUNG» вартістю 5000 грн., пральна машина марки «BEKO» вартістю 12000грн., передпокій меблевий вартістю-3000 грн., котел та батереї опалення вартістю- 27000 грн.

Згідно з довідки, виданою експортом оцінювачем ОСОБА_5 від 26 травня 2023 року, ринкова вартість легкового автомобіля моделі «FORD C-MAX», 2007 року випуску, становить 203 321 грн.

При розгляді справи по суті сторонами не заперечувалося зазначена у позові ринкова вартість автомобіля, а також вимога позивача в частині визнання об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : автомобіль марки FORD C-MAX, 2007 р.в., об`єм двигуна 1,6 л/вид палива дизель/, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та стягнення грошової компенсації.

Отже, вищевказаний автомобіль було придбано під час перебування сторонами в зареєстрованому шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, відповідачем вказані обставини не заперечувались.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За правилами ч.2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 68 СК України та роз`яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Аналогічні положення закріплені і в ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України.

Зокрема, ч.2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Відповідно до п.п. 22-24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України.

При цьому, суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Суд також звертає увагу, що відповідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо заявлених позовних вимог в порядку поділу спільного майна подружжя, а саме виділення позивачці холодильника марки «BOSH», морозильної камери, мікрохвильової печі марки «SAMSUNG», пральної машини марки «ВЕКО», суд зазначає наступне.

За нормами статей 81 та 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Однак, якщо суд має обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тоді такі обставини справи підлягають доведення сторонами в загальному порядку.

Обставини, на які посилалася сторона позивача, не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно мали свідчити про придбання вказаного вище у позові майна за спільні грошові кошти та його вартість у період шлюбу, що є характерними ознаками спільного сумісного майна подружжя, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Письмові пояснення свідка, які знаходяться в матеріалах справи, про придбання певного майна за їх грошові кошти у заявлений період, на думку суду не є достатніми доказами для встановлення вказаних у позові обставин.

Законодавець у ч.1 ст. 16 ЦК України та ч.1 ст. 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 ст. 16 ЦК України визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Під час розгляду цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань.

З огляду на вищенаведене, суд розглянув справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору та їх представниками.

Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення» передбачено, що суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надати оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд повинен надати належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження заявлених позовних вимог щодо обставин, часу, обсягу набуття спірного майна сторонами, його вартості, обставини витрат на ремонтні робити та інші капіталовкладення під час перебування у шлюбі, внаслідок спільної праці або за спільні кошти.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищевикладене, надавши оцінку заявленим вимогам позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін і їх представників, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : автомобіль марки FORD C-MAX, 2007 р.в., об`єм двигуна 1,6 л./вид палива дизель/, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та металопластикові вікна у кількості 3 штуки, виділивши їх у власність відповідача та в порядку поділу майна, стягнути з нього половину вартості автомобілю, що становить 101660 грн., та грошової компенсації вартості частки вартості вікон у сумі 10 670 грн., про що не заперечував відповідач.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, слід відмовити за недоведеністю.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в п. 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

З урахуванням того, що позивач являється інвалідом ІІ-ї групи, а відтак згідно п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3221 грн. 61 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, 263-265, 294 ЦПК України, ст. 367-368, 372 ЦК України, ст. ст. 3, 60, 61,70, 71, 74 СК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : автомобіль марки «FORD C-MAX», 2007 року випуску, об`єм двигуна 1,6 л./вид палива дизель/, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та металопластикові вікна у кількості 3 штуки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки «FORD C-MAX», 2007 року випуску, у сумі 101 660 (сто одна тисяча шістсот шістдесят) гривень 50 копійок та грошової компенсації вартості частки вартості вікон у сумі 10 670 (десять тисяч шістсот сімдесят) гривень.

Автомобіль марки «FORD C-MAX», 2007 року випуску, об`єм двигуна 1,6 л./вид палива дизель/, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та металопластикові вікна у кількості 3 штуки залишити у власності ОСОБА_2 .

У задоволені іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 3221(три тисячі двісті двадцять одну) гривню 61 копійку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя Ю.Є. Ясінський