РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Мукачево Справа №303/986/25

2/303/282/25

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Івашко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Кольчинської селищної ради

про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - Дитина).

Третьою особою по справі зазначено Виконавчий комітет Кольчинської селищної ради.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що під час спільного проживання у сторін по справі народилася Дитина, однак відповідач відмовилася забирати сина з пологового будинку про що написала відповідну заяву.

За доводами позивача, він проживає разом зі своїми батьками та Дитиною, виховує та піклується про неї, дбає про здоров`я. В свою чергу, відповідач жодного разу не відвідувала сина, не приймає участі у його вихованні, лікуванні, матеріальному забезпеченні, не цікавиться станом здоров`я та розвитком Дитини.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до Дитини.

Позивач у судове засідання не з`явився, натомість від його представника надійшла заява про розгляд справи за їх з довірителем відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити.

Належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву не подала.

Від уповноваженого представника третьої особи попередньо до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 з клопотанням про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до Дитини.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

Згідно з даними свідоцтва про народження від 11.10.2024 серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є батько - ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 (а.с.12).

В матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_2 адресованої директору лікарні «Святого Мартина» від 14.10.2024, в якій вона повідомила, що відмовляється забирати свого новонародженого сина з пологового відділення лікарні «Святого Мартина» (а.с. 10).

В свою чергу, 14.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до директора лікарні «Святого Мартина» із заявою в якій зазначив, що він забирає свого новонародженого сина з пологового відділення лікарні під свою опіку та виховання (а.с.11).

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України станом на 18.11.2024 є особою стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні (а.с.9).

Згідно з даними листа Кольчинської селищної ради від 26.11.2024 №02-9-6/1244, ОСОБА_1 30.10.2024 року звернувся до відділу соціального захисту Кольчинської селищної ради для оформлення соціальної допомоги при народженні дитини.

Позивач, як законний представник Дитини, 23.10.2024 року уклав декларацію №0001-РР67-Х010 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу з лікарем ОСОБА_4 (а.с.15).

У відповідь на адвокатський запит, КНП «Медичний центр сім`я» у листі від 09.12.2024 №1207/01-14 повідомило, що Дитина на прийом до сімейного лікаря приходить у супроводі батька, яким виконуються рекомендації сімейного лікаря в повному обсязі.

Згідно з даними витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 23.09.2017 №229-, зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору про поділ спадкового майна від 17.08.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Іванчовою Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за №879, витягу з Державного реєстру правочинів від 17.08.2011 №10270325, будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 (а.с. 17-18).

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5 в якій остання зазначила, що є власницею будинку за вищезазначеною адресою та не заперечує проти проживання в ньому свого онука ОСОБА_1 та правнука ОСОБА_3 .

До позову також додано характеристику на позивача видану селищним головою Кольчинської селищної ради від 05.02.2025 №02-9-6/130, зі змісту якої встановлено, що по місцю проживання ОСОБА_1 характеризується із позитивної сторони, скромний та чесний у побуті, трудолюбивий, доброзичливий. Веде товариські стосунки з сусідами, хороший сім`янин. Правопорушень не допускав. На його поведінку в селищну раду скарг не надходило.

Відповідно до змісту нотаріально засвідчених заяв громадян ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 22.11.2024 (зареєстровані в реєстрі за №9088, №9089, №9090), останні підтвердили, що місцем фактичного поживання позивача та Дитини є АДРЕСА_1 , а також те, що малолітній ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні батька, який несе всі витрати, які пов`язані з його проживанням, харчуванням, вихованням, медичним обслуговуванням.

2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B).

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитина для повного гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В свою чергу, Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивача.

Згідно з приписами статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з тим, що мати не забрала дитину з пологового будинку та ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року по справі № 607/15704/22).

Разом з тим, стаття 164 СК України передбачає, що не забирання дитини з пологового будинку або іншого закладу без поважної причини протягом шести місяців є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав відносно дитини.

Отже, закон надає можливість матері (батьку) протягом шести місяців вирішити свої складні побутові, матеріальні, психологічні труднощі, щоб уникнути такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав щодо дитини.

За таких обставин, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є з`ясування судом поважності причин за яких мати не забрала дитину з пологового будинку і протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування.

Слід звернути увагу, що за даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду менше ніж за шість місяців від народження Дитини.

Поряд з цим, в матеріалах справи відсутні фактичні дані, аналізуючи які, суд може об`єктивно встановити поважність або неповажність причин, які спонукали відповідача написати заяву про відмову забирати свого сина з пологового відділення лікарні «Святого Мартина».

Не містить таких даних і поданий до суду Висновок органу опіки та піклування Кольчинської селищної ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Кольчинської селищної ради від 08.04.2025 №77 (надалі Висновок), який містить загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, до такого Висновку не додано жодного документу (доказу) на підтвердження наведених у ньому тверджень.

У Висновку зазначено, що батьки Дитини у шлюбі не перебували. Відповідно до заяви ОСОБА_2 , вона відмовилася забирати свого новонародженого сина з пологового відділення КНП «Лікарня Св.Мартина». Таким чином, мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_3 . На засідання комісії мати не з`явилася.

Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 постійно проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування Кольчинської селищної ради вважає доцільним позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, суд звертає увагу на те, що згідно усталеної практики Верховного Суду, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).

Згідно з частиною шостою статі 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява№ 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 Сімейного кодексу України є усталеною.

Суд критично оцінює надані в якості доказів нотаріально засвідчені заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 22.11.2024 (зареєстровані в реєстрі за №9088, №9089, №9090), в яких останні підтвердили, зокрема, що малолітній ОСОБА_3 знаходиться на повному утриманні батька, який несе всі витрати, які пов`язані з його проживанням, харчуванням, вихованням, медичним обслуговуванням.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду наведених у постанові від 20 травня 2020 року по справі №200/17947/16-ц, надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом в цивільному процесі не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання такому свідку.

Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є батьками позивача, а тому їх покази можуть бути необ`єктивними.

Матеріали справи не містять доказів, які негативно характеризують особу відповідача та є підставою для позбавлення її батьківських прав на підставі пункту 1 та 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, а тому відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

Суд також наголошує на тому, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.

Водночас, суд вважає за доцільне звернути увагу відповідача щодо необхідності вжиття всіх заходів для належного здійснення нею батьківських обов`язків.

За таких обставин, суд попереджає ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання Дитини.

В свою чергу, суд покладає на Виконавчий комітет Кольчинської селищної ради (орган опіки та піклування) контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, судом встановлено, що в прохальній частині позовної заяви позивачем допущено помилку та невірно зазначено по батькові Дитини: « ОСОБА_9 » замість « ОСОБА_10 ».

Таким чином, резолютивну частину рішення слід викласти з урахуванням неточностей, які допустив позивач при формулюванні прохальної частини заяви.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

3. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Покласти на Виконавчий комітет Кольчинської селищної ради (орган опіки та піклування) контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Судові витрати залишити за позивачем.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник позивача: ОСОБА_11 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Кольчинської селищної ради, 89636, сел. Кольчино Мукачівського району, вул. Корятовича 13, .

Суддя В.В. Кость