Справа № 523/2230/25
Провадження №2/523/2570/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря Ячменьової Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м. Одесі цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Одеська універсальна біржа «Вітязь», про визнання договору міни нерухомого майна дійсним та визначення часток у праві спільній власності,

УСТАНОВИВ:

11 лютого 2025 року до Суворовського районного суду м.Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Одеська універсальна біржа «Вітязь», про визнання договору міни нерухомого майна № 99-0326 від 20 листопада 1999 року, посвідченого Одеською універсальною біржею «Вітязь», квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої, дійсним та визначення часток позивача та його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які померли, у праві спільної власності на набуту квартиру АДРЕСА_2 рівними по 1/3 частині.

В обґрунтування вимог позивач вказував на те, що сторони правочину виконали всі істотні умови договору міни, договір зареєстрували на Одеській універсальній біржі «Вітязь», що відповідало на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували право власності на придбану квартиру у ОМБТІ та РОН без визначення часток кожного із власників. Батьки позивача померли, після смерті яких відкрилася спадщина, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_2 , проте прийняти її позивач не може через відсутність нотаріального посвідчення договору міни нерухомого майна, що не відповідає діючому законодавству України, а також не визначення часток кожного із співвласників у праві спільній власності, тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

05 березня 2025 року після отримання інформації щодо відомого зареєстрованого місця проживання відповідача відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судовий розгляд відповідно до ст.279 ЦПК України.

Сторони у засідання 08 квітня 2025 р не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином.

В матеріалах справи є заява представниці позивача адвокатки Боровик А.О. про підтримання заявлених вимог, слухання справи у відсутності сторони позивача та згоду на заочний розгляд справи.

Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України щодо їх повідомлення про дату, місце та час судового засідання шляхом направлення судових повісток за відомою зареєстрованою адресою місця проживання (місцезнаходження), які повернулися до суду із довідками АТ «Укрпошта» - «Адресат відсутній за вказаною адресою», та шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на сайті Судової влади, у зв`язку з чим вони вважаються такими, що повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

У ході розгляду справи було встановлено, що 20 листопада 1999 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони уклали договір міни нерухомого майна, за яким ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 передали ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , та прийняли від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , яка складається із трьох кімнат, загальною площею 63,5 кв.м, житловою - 38,7 кв.м.

Договір міни нерухомого майна сторони зареєстрували на Одеській універсальній біржі «Вітязь», реєстраційний № 99-0326, але нотаріально його не посвідчили.

01 грудня 1999 року на підставі даного договору за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на набутий об`єкт нерухомості в ОМБТІ та РОН під № 8 у реєстровій книзі 346 пр. на сторінці 68.

З матеріалів справи вбачається, що сторони правочину досягли згоди з усіх істотних умов договору міни № 99-0326 від 20 листопада 1999 року квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , свої зобов`язання за правочином виконали у повному обсязі, тобто сторонами були дотримані всі вимоги статті 241 ЦК України, в редакції, яка діяла на той час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати ОСОБА_4 .

Після смерті батьків позивача відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із квартири АДРЕСА_2 , набутої на підставі договору міни нерухомого майна.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Вказаний договір міни був вчинений 20 листопада 1999 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював відносини міни майна.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладенню з моменту її реєстрації на біржі.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України "Про товарну біржу" не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

У даному випадку право власності у покупців виникло на підставі договору міни, який проведено як біржову операцію між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої.

Реєстрація на біржі нерухомості права власності на нерухоме майно на підставі договору міни, посвідченого біржею, а не нотаріусом, на той момент не суперечила чинному законодавству. Інструкція «Про порядок Державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб" передбачала підставу для державної реєстрації - договорів купівлі-продажу і міни, зареєстровані біржею.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору міни та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання договору міни № 99-0326 від 20 листопада 1999 року, оформленого на Одеській універсальній біржі «Вітязь», дійсним.

Відповідно до ч. 2.ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє на теперішній час, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Здійснивши державну реєстрацію у Одеському міському бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості за реєстровим № 8 права власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, держава цим самим визнала право власності покупців на квартиру АДРЕСА_2 , як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, оскільки зазначена угода цілком виконана сторонами, протизаконних дій не містить, і була укладена на біржі відповідно до норм Закону України «Про товарні біржі», який діяв на той час, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги про визнання договору міни дійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з вимогами ч.1 ст.115 ЦК Української РСР, який діяв на час виниклих правовідносин, кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Так, зі змісту ч. 2 ст. 370 ЦК України вбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Під час реєстрації права власності у ОМБТІ та РОН за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на придбаний об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору міни від 20 листопада 1999 року розмір часток кожного із співвласника у праві спільної власності визначений не був.

Аналізуючи вказані норми та умови договору, суд вважає, що розмір часток кожного із співвласників квартири АДРЕСА_2 є рівними, та становлять по 1/3 частині, тому вимоги позивача у цій частині також підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12,13, 76-78, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Одеська універсальна біржа «Вітязь», про визнання договору міни нерухомого майна дійсним та визначення часток у праві спільній власності задовольнити.

Визнати дійсним договір міни нерухомого майна № 99-0326 від 20 листопада 1999 року, а саме трьох кімнатної квартири АДРЕСА_2 , який зареєстрований 20 листопада 1999 року Одеською універсальною біржею «Вітязь», укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

Визначити, що розмір часток у праві спільної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , є рівними, тобто по 1/3 частині.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення рішення.

Рішення складено 11 квітня 2025 року.

Суддя