Справа № 570/6047/24
Номер провадження 2/570/409/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2025 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Гладишевої Х.В.,

за участю: секретаря судових засідань Ганцева В.В.,

учасників справи

представника позивача - Тур О.Т. (поза межами приміщення суду),

представника відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом Приватного підприємства "Соловій-Транс" до ОСОБА_1 про стягнення збитків, -

в с т а н о в и в:

25.11.2024 до Рівненського районного суду Рівненської області звернулося Приватне підприємство "Соловій-Транс" (далі - позивач, ПП "Соловій-Транс") з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просить суд:

стягнути з відповідача на користь ПП "Соловій-Транс" завдані збитки у розмірі: штрафні санкції за зрив заявки 44401,30 грн та 261000,00 грн упущеної вигоди.

Короткий зміст заяв по суті справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПП "Соловій-Транс" є суб`єктом господарювання та здійснює діяльність в сфері вантажних перевезень. Відтак, у ПП "Соловій-Транс", згідно з наказу №10-К від 15.01.2024 на посаду "водій автотранспортних засобів" прийнято ОСОБА_1 . Позивачем прийнято від ФОП ОСОБА_2 (Експедитора) замовлення на перевезення вантажу за маршрутом Варшава, Польща- Київ, Україна. Зазначив, що згідно умов Договору-заявки дата завантаження 27.06.2024, а дата розвантаження 03.07.2024. Крім того, 22.06.2024 позивачем також прийнято замовлення на перевезення вантажу за маршрутом Київ, Україна - Beren Deutschland, що підтверджується договором - заявкою про надання транспортно-експедиційних послуг №22/06/24-1 від 22.06.2024 укладеним з ФОП ОСОБА_3 (Експедитор). Відповідно до умов якого дата завантаження 06.07.2024, а дата розвантаження 14.07.2024.

Разом з тим, вказує про те, що відповідно до Наказу директора ПП "Соловій-Транс" Косарева М.Ю. від 17.06.2024 №1706/24-1, водія ОСОБА_1 направлено у відрядження на автомобілі з державними номерами тягача НОМЕР_1 /напівпричепа НОМЕР_2 з терміном відрядження з 18.06.204 по 25.07.2024. Стверджує, що у вказаний період відповідач під час виконання своїх трудових обов`язків на автомобілі перетнув державний кордон України в пункті пропуску Шегині. Проте, 26.06.2024 відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки та самовільно покинув ввірений йому транспортний засіб з причепом, місце знаходження якого було визначено за допомогою GPS-навігації, а саме за координатами 53. 125205 17.87984 (на стоянці в Бидгозькому повіті, Куявсько-Поморського воєводства, Польща), що підтверджується скріншотом з FREETRACK.

Водночас, під час дії воєнного стану в Україні діють обмеження щодо перетину державного кордону. Зокрема, чоловікам, які досягли призовного віку, заборонено покидати межі. Відтак, позивач 27.06.2024 звернувся із заявою до Начальника ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області (Шевченківський район), з метою фіксування зазначених обставин та вжиття передбачених законодавством заходів, адже в діях відповідача, мають місце ознаки діянь переслідуваних у кримінальному порядку. Враховуючи викладене, вважає, що недобросовісними діями, відповідач завдав значних збитків ПП "Соловій-Транс", про що комісією з працівників ПП "Соловій-Транс" складено Акт від 15.06.2024, яким встановлено, що відповідачем завдано позивачу шкоди в розмірі 305401, 30 грн, яка складається з реальної шкоди: штраф за зрив заявки сплачений контрагенту у сумі 44404,30 грн та майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 115000,00 грн та упущеної вигоди у сумі 146000,00грн.

Окрім цього, звертає увагу, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність від 16.01.2024 відповідач засвідчив своїм підписом згоду на виконання зобов`язань за цим договором в повному обсязі.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що у зв`язку зі самовільним залишенням відповідачем ввіреного йому транспортного засобу з причепом не розпочалося міжнародне перевезення, що стало єдиною та достатньою причиною, яка позбавила позивача отримати дохід та відповідно завдано збитків.

Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що не погоджується із заявленими позовними вимогами. Стверджує, що як видно з матеріалів справи (Претензії Вих. №02/08/21/1 від 02.08.2024), позивачем було оплачено ФОП ОСОБА_2 штрафні санкції за невиконання ним умов Договору-заявки №4-24-20-24 про надання транспортно-експедиційних послуг від 20.06.2024. Проте, жодних відомостей про те, що саме відповідач мав здійснювати чи здійснював перевезення за згаданим договором позивач не надав, зокрема у Наказі про відрядження № 1706/24-1 від 17.06.2024 не ідентифіковано в рамках якого договору відповідач відряджається. Отже, із зазначеного випливає, що позивач намагається безпідставно стягнути з відповідача кошти в порядку регресу, при чому не надає жодних доказів того, що саме дії відповідача стали причиною для нарахування йому штрафних санкцій.

Крім того, вказує про те, що у позовній заяві позивач зазначає, що "…з метою фіксування зазначених обставин та вжиття передбачених законодавством заходів, адже в діях відповідача, мають місце ознаки діянь переслідуваних діянь у кримінальному порядку" останній звернувся 27.06.2024 до поліції із відповідною заявою. Позивач вказує, що таке формулювання прирівнюється до визначення щодо наявності підстав для повної матеріальної відповідальності, передбаченої п.3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України. З приводу цього зазначає, що до матеріалів справи долучено тільки фотокопію безпосередньо заяви, однак витягу про внесення відповідних відомостей до ЄДРДР не додано. Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, оскільки на момент подання позовної заяви та на час розгляду справи відсутній обвинувальний вирок суду, котрий набрав законної сили та встановлював якусь вину відповідача з цього приводу та вжиття щодо нього заходів кримінального переслідування, а відтак підстави для застосування приписів пп.3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відсутні.

Крім того, відповідач вважає, що позивач заявляючи вимогу про стягнення з відповідача частини збитків у розмірі 261 000,00 грн має намір фактично стягнути з відповідача не одержаний підприємством прибуток. Наголосив на тому, що він не є і не був посадовою особою позивача, а тому заявлена вимога про стягнення з нього недоотриманих доходів в розмірі 261 000, грн в силу вимог ч.4 ст. 130 КЗпП України є протиправною.

13.01.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що позивач заперечує проти доводів відповідача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що посилання відповідача у відзиві на позову заяву про відсутність відомостей, що сам відповідач здійснював чи мав здійснювати перевезення за договором спростовуються наступним.

Так, вказує на те, що згідно з Наказом (розпорядженням) про прийняття на роботу № 10-К від 15.01.2024 відповідач прийнятий на роботу у ПП "Соловій-Транс" на основне місце праці з тривалістю робочого дня (тижня) 40 годин 00 хвилин. Відтак, відповідач був працевлаштований на повний робочий день, отже зобов`язувався виконувати всі розпорядження роботодавця (ПП "Соловій-Транс"). Пунктом 1.1 Трудового договору від 16.01.2024 укладеного між відповідачем та позивачем визначено, що працівник (відповідач) зобов`язується особистими діями і силами, за допомогою наданого роботодавцем транспортного засобу виконувати роботи по перевезенню вантажів. Водночас, згідно з п.1.5 вказаного Трудового договору рішення роботодавця (Позивача), прийняті в межах його компетенції, є обов`язковими для працівника (відповідача). Пунктом 2.2 Трудового договору закріплено, що працівник (відповідач) здійснює перевезення вантажів згідно з наданих йому роботодавцем вказівок. Отже, відповідач протягом свого робочого часу зобов`язувався виконувати всі вказівки позивача щодо здійснення перевезень, без додаткових письмових відомостей.

Додатково зазначив, що сфера автомобільних перевезень вантажів складається із сукупності технічних та технологічних елементів, економічних, комерційно-правових, організаційних впливів, різних методів управління транспортними операціями, тобто замовлення клієнтами послуг автомобільних міжнародних перевезень вантажів не завжди плануються транспортними компаніями заздалегідь, та їм притаманна специфіка терміновості. Що у свою чергу, впливає на трудові відносини транспортних компаній із своїми працівниками, а саме водіями, тобто замовлення перевезення транспортною компанією може бути прийнятим під час відрядження водія та маршрут якого доведений до відома водія за допомогою усних розпоряджень роботодавця.

Так, зокрема, у Наказі про відрядження №1706/24-1 від 17.06.2024 на який у своїх міркуваннях посилається відповідач, п. 2 визначено, що фактичний маршрут буде доведено до відома водія засобами телефонного або електронного зв`язку. Окрім цього, у Договорі-заявці про надання транспортно-експедиційних послуг № 4-24-20-24 від 20.06.2024 вказано що, перевезення згідно з цього Договору-заявки виконується: "транспортними засобами VOLVO FH BC9918MP/ НОМЕР_3 під керуванням водієм ОСОБА_1 , номер телефону водія НОМЕР_4 ".

Водночас, відповідач скористався можливістю перетину державного кордону за допомогою системи Шлях, з метою ухиляння від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за вказане діяння передбачена відповідальність згідно з ст. 336 Кримінального кодексу України.

Додатково зазначив, що відповідно до п.3.5 Договору про повну матеріальну відповідальність від 16.01.2024 укладеного між позивачем та відповідачем - працівник зобов`язаний компенсувати усі збитки, витрати роботодавця завдані внаслідок повернення, закінчення рейсу, розвантаження вантажу залишеного/покинутого транспортного засобу та/або вантажу Працівником. Упущена вигода входить до складу збитків та визначається як доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини 2 статті 22 ЦК України). Таким чином, згідно з умов договору про повну матеріальну відповідальність відповідач зобов`язаний відшкодувати Позивачу завдані збитки у повному обсязі, в тому числі упущену вигоду.

16.01.2025 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач не погоджується із викладеними у відповіді на відзив позивачем доводами, поясненнями, міркуваннями і аргументами та вважає за необхідне наступне.

Так, у відповіді на відзив позивач зазначає, що твердження відповідача про те, що "жодних відомостей про те, що саме відповідач мав здійснювати чи здійснював перевезення за згаданим договором позивач не надав, зокрема у Наказі про відрядження №1706/24-1 від 17.06.2024 не ідентифіковано в рамках якого договору відповідач відряджався.." повністю спростовується тим, що відповідач був працевлаштований на повний робочий день, отже зобов`язувався виконувати всі розпорядження роботодавця. Також позивач зазначає, що у зв`язку із специфікою діяльності позивача як транспортної компанії, замовлення перевезення транспортною компанією може бути прийнятим під час відрядження водія та маршрут якого доведений до відома водія за допомогою усних розпоряджень роботодавця. Позивач додатково звернув увагу на зміст Наказу про відрядження № 1706/24-1 від 17.06.2024, де зазначалося що фактичний маршрут буде доведено до відома водія засобами телефонного або електронного зв`язку.

Відповідач вказує, що не зважаючи на твердження позивача про доведення до відома водія за допомогою усних розпоряджень роботодавця, засобами телефонного або електронного зв`язку, останній, згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, був зобов`язаний надати суду переконливі докази надання таких розпоряджень, зокрема щодо здійснення водієм вантажного перевезення в рамках Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг №4-24-20-24 від 20.06.2024. Проте, стверджує, що такі докази у матеріалах справи відсутні.

Вважає, що саме по собі посилання позивача на зміст Договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг №4- 4-20-24 від 20.06.2024, зміст якого не міг бути доведений і не був доведений до відома відповідача, де зазначено що перевезення згідно з цього Договору виконується: "транспортними засобами VOLVO FH BC9918MP/ НОМЕР_3 під керуванням водієм ОСОБА_1 , номер телефону водія НОМЕР_4 " не є підтвердженням того, що в рамках відрядження згідно Наказу про відрядження № 1706/24-1 від 17.06.2024 відповідач здійснював чи мав здійснювати перевезення саме за згаданим договором. Відповідно, безпідставно стягувати з відповідача кошти в порядку регресу не надавши жодних доказів того, що саме дії відповідача стали причиною для нарахування йому штрафних санкцій за договором.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26.11.2024 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання з участю учасників справи.

30.12.2024 у зв`язку із поданням відповідачем клопотання про відкладення підготовче засіданні відкладено на 30.01.2025.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 29.01.2025 заяву представника ПП "Соловій-Транс" адвоката Тур Ольги Тарасівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у цивільній справі за позовом - задоволено. Ухвалено провести судове засідання, призначене на 30 січня 2025 року о 09:40 год. і всі наступні судові засідання у справі, в режимі відеоконференції за участю представника позивача Приватного підприємства "Соловій-Транс" адвоката Тур Ольги Тарасівни поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи "Електронний суд".

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30.01.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

30.01.2025 у зв`язку з надходженням клопотання позивача про відкладення розгляду справу, судове засіданні відкладено на 21.03.2025.

Від відповідача 20.03.2025 до суду надійшла заява, в якій останній просив розгляд справи проводити без його участі та зазначив, що позовні вимоги, з підстав та мотивів викладених відповідачем у заявах по суті справи, не визнає та просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 21.03.2025 представник позивача - адвокат Тур Ольга Тарасівна заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задоволити з підстав зазначених в позовній заяві та запереченнях на відзив на позовну заяву. Просила розгляд справи після оголошеної судом перерви здійснювати без її участі, за наявними матеріалами спрами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

16.01.2024 між ПП "Соловій-Транс" та відповідачем було укладено трудовий договір відповідно до якого, працівника (відповідача) прийнято на роботу в ПП "Соловій-Транс" та відповідач зобов`язався особистими діями та силами, за допомогою наданого роботодавцем транспортного засобу виконувати роботи по перевезенню вантажів, а роботодавець зобов`язувався створювати необхідні умови для роботи працівника та виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до п.6.2 даного договору передбачено, що працівник несе відповідальність відповідно до умов укладеного між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність.

З договору про повну матеріальну відповідальність від 16.01.2024 встановлено, що працівник ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди за всі передані йому роботодавцем ПП "Соловій-транс" матеріальні цінності, а також за ті товарно-матеріальні цінності й кошти, що будуть надходити під звіт протягом усього терміну дії цього договору та будуть передаватись йому вантажовідправниками, замовниками роботодавця у зв`язку із виконанням трудових обов`язків. Відповідач був ознайомлений зі своїми трудовими обов`язками.

Згідно наказу №10-К про прийняття на роботу від 15.01.2024 судом встановлено, що 16.01.2024 відповідача було прийнято на роботу в ПП "Соловій-Транс" на умовах строкового трудового договору, на посаду водій автотранспортних засобів.

З договору-заявки про надання транспортно-експедиційних послуг №4-24-20-24 від 20.06.2024 встановлено, що ПП "Соловій-Транс" прийнято від ФОП ОСОБА_2 (Експедитора) замовлення на перевезення вантажу за маршрутом Варшава, Польща - Київ Україна. Згідно з умовами Договору-заявки, дата завантаження 27.06.2024, дата розвантаження 03.07.2024. Вартість перевезення 150000,00 грн.

22.06.2024 ПП "Соловій-Транс" прийнято замовлення на перевезення вантажу за маршрутом Україна, Київ - Beren Deutschland, що підтверджується Договором-заявкою №22/06-24-1 про надання транспортно-експедиційних послуг, укладеним з ФОП ОСОБА_3 (Експедитор). Згідно з умовами якого, дата завантаження 06.07.2024, дата розвантаження 15.07.2024. Вартість перевезення 146000,00 грн.

Згідно з наказом №1706/24-1 від 17.06.2024 встановлено, що водія ОСОБА_1 було направлено у відрядження на автомобілі з державними номерами тягача НОМЕР_1 /напівпричепа НОМЕР_2 . В наказі зазначено, що фактичний маршрут буде доведено до відома водія засобами телефонного або електронного зв`язку. Термін відрядження з 18.06.2024 по 25.07.2024.

З копії витягу веб-сайту Шлях встановлено, що відповідач 22.06.2024 перетнув державний кордон в пункті пропуску Шегині-Медина.

27.06.2024 позивач звернувся із заявою начальника ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області вих. №012706/24 в якій повідомив, що під час виконання трудових обов`язків ОСОБА_4 здійснював міжнародне перевезення вантажу на автомобілі VOLVO FH реєстраційний номер НОМЕР_1 та 22.06.2024 водій перетнув кордон в пункті пропуску Шегині. Вказано, що 26.06.2024 автомобіль залишено на стоянці в Бидгозькому повіті, Куявсько-Поморського воєводства, Польща, за координатами 53.125205 17.87984, водій у транспортному засобі відсутній. Просив зафіксувати зазначені обставини та вжити передбачених законодавством заходів.

З копії претензії від 02.08.2024 вих.№02/08/24/1 судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 звернулась до ПП "Соловій-Транс" із претензією на суму 44401,30 грн у зв`язку із порушенням термінів завантаження. Дата завантаження - 27.06.2024, а дата розвантаження - 03.07.2024.

У зв`язку із чим, ФОП ОСОБА_2 просила від позивача протягом 30 календарних днів перерахувати на р/р IBAN НОМЕР_5 у банку АТ «КРЕДОБАНК» грошові кошти в сумі 44401,30 грн. Позивачем направлено рахунок на оплату №п-4-24-20-24 від 02.08.2024 у сумі 44401,30 грн.

Відповідно до наказу "Про створення комісії" від 01.10.2024 №01/10 встановлено, що позивачем створену комісію для розгляду завданих збитків ПП "Соловій-Транс" водієм автотранспортних засобів ОСОБА_1 під час виконання ним трудових обов`язків.

З акту завданих збитків підприємству водієм автотранспортних засобів ОСОБА_1 під час виконання ним трудових обов`язків від 03.10.2024 вбачається, що водієм було завдано шкоду ПП «Соловій-Транс» в розмірі 305401,30 грн, яка складається з штрафу за зрив заявки сплачений контрагенту у сумі 44104,30 грн. та упущеної вигоди 261000,00 грн.

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках .

Відповідно до ст.3 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю працівника).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи.

Отже, згідно з положеннями цієї статті договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися при наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, яку він виконує у Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо зв`язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва довірених працівникам цінностей.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що 16.01.2024 відповідача було прийнято на роботу в ПП "Соловій-Транс" на посаду водій автотранспортних засобів.

16.01.2024 між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Позивач зазначає, що у зв`язку із самовільним залишенням відповідачем ввіреного йому транспортного засобу з причепом в Польщі та порушення умов договору-заявки щодо доставки вантажу в пункт призначення, позивачу було спричинено майнову шкоду у загальному розмірі 305401,30 грн, яка складається із штрафних санкцій за зрив заявки сплачений контрагенту у сумі 44401,30 грн та майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 261000,00 грн.

Розглядаючи справу про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд перевіряє чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

У Переліку №447/24 зазначені посади і роботи, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва.

Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку № 447/24 не зазначені, або якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини робітника шкоди.

Посада водія не входить до Переліку №447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. Не передбачають вони і дій, пов`язаних зі збереженням транспортного засобу, який використовує водій під час перевезення вантажу.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №303/3693/15-ц (провадження №61-5969св18) та від 29.10.2020 у справі №264/2076/17 (провадження №61-1146св19).

Таким чином, посада ОСОБА_1 «водій автотранспортних засобів» не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій форму тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним. Сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-16цс12 від 25.04.2012, за яким договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

З урахуванням вищевикладеного, посада відповідача «водій автотранспортних засобів» не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. А отже юридична сила укладеного сторонами договору про повну матеріальну відповідальність від 16.01.2024 не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі відповідача.

Таким чином, відповідач може нести відповідальність відповідно до положення ст. 132 КЗпП України, а саме в розмірі прямої дійсно шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

При цьому, позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували розмір середньомісячного заробітку відповідача на посаді водія в ПП "Соловій-Транс".

В ході розгляду справи позивачем не надано суду достатніх доказів, які б підтверджували розмір прямої дійсно шкоди завданої ПП "Соловій-Транс". Судом встановлено, що відповідач будучи водієм автотранспортного засобу не завершив виконання завантаження, чим порушив умови Договір-заявку №4-24-20-24 від 20.06.2024.

Позивачем в підтвердження заподіяної прямої шкоди долучено претензію від 02.08.2024 у про стягнення штрафних санкцій в розмірі 44401,30 грн, рахунок на оплату №п-4-24-02-24 від 02.08.2024.

Що стосується відшкодування штрафних санкцій за зрив заявки в розмірі 44401,30 грн. суд зазначає наступне.

Як вбачається з Договорузаявки про надання транспортно-експедиційних послуг №4-24-20-24 ФОП ОСОБА_2 від 20.06.2024, датою завантаження зазначено 27.06.2024.

Згідно претензії №02/08/24/1 від 02.08.2024, зазначено про сплату штрафу у зав`язку із тим, що ПП «Соловій-Транс» не подало автомобіль під завантаження 27.06.2024.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази доведення до відома відповідача договору-заявки №4-24-20-24 від 20.06.2024, та відповідно, що відповідач повинний був завантажити 27.06.2024 автомобіль VOLVO FH BC9918МP, але не виконав покладених на нього обов`язків, та з його вини було заподіяно майнову шкоду ПП «Соловій-Транс», суду не надано.

Щодо стягнення з відповідача упущеної вигоди, суд зазначає наступне.

Позивач просить суд стягнути з відповідача упущену вигоду у розмірі 261000,00 грн, вказавши, що водій ОСОБА_1 22.06.2024 самовільно залишив ввірений йому транспортний засіб на території Польщі, що стало причиною не подання вказаного автомобіля в пункт завантаження, а саме 27.06.2024, що в свою чергу унеможливило подання транспортного засобу під завантаження 06.07.2024.

Відтак, вважає, що неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила можливості позивача отримати прибуток в розмірі 261000,00 грн за виконання зобов`язання, згідно умов Договору-заявки №22/06/24-1 від 22.06.2024.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували усі елементи складу цивільного правопорушення відповідачем по Договорузаявці про надання транспортно-експедиційних послуг: протиправної поведінки відповідача; збитків, заподіяних такою особою; причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.

Крім цього, позивач стверджує, що відповідач повинен нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини підприємству, оскільки така шкода завдана діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

З копії заяви до ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області вих. №012706/24 від 27.06.2024 видно, що позивачем повідомило про те, що під час виконання трудових обов`язків відповідач 22.06.2024 перетнув пункт пропуску Шегині. 26.06.2024 автомобіль залишена на стоянці Бидгозькому повіті, Куявсько-Поморського воєводства, Польща, за координатами 53.125025 17.87984, водій у транспортному засобі відсутній.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо результатів розгляду вказаної заява, зокрема, відомості за вищевказаною заявою до ЄРДР не внесено, розслідування кримінального провадження не розпочато та відповідно не завершено.

Враховуючи наведене, достатні правові підстави для висновку про вчинення відповідачем дій, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, а також про його матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, відсутні.

Інші доводи сторін таких висновків суду не спростовують та не змінюють.

Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Тобто збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.

За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі №3-64гс11, постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №908/2261/17, від 31.07.2019 у справі №910/15865/14, від 30.09.2021 у справі №922/3928/20.

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц).

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів, та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнової вигоди, яку потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).

Справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним (постанова ВС від 10 листопада 2022 року, справа №910/7511/20).

При вирішенні спору сторін по суті, суд приймає до уваги те, що позивач звертається до суду з позовом про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди, що виникли внаслідок вчинення останнім протиправних дій як працівником, у зв`язку з покладенням на нього повної матеріальної відповідальності за письмовим договором.

При цьому необхідно зазначити, що посада відповідача не відноситься до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Позивач та відповідач не є сторонами будь-якого цивільно-правового договору, тобто між ними не виникли зобов`язальні правовідносини та їх не можна оцінювати як кредитора та боржника по відношенню один до одного. У зв`язку із чим, відповідач не виконував перед позивачем будь-яких обов`язків за цивільно-правовим договором.

Оскільки під час виконання відповідачем своїх трудових обов`язків, як водія, сторони спору перебували у трудових правовідносинах, як роботодавець та працівник, а наслідки завдання працівником збитків роботодавцю під час виконання ним трудових обов`язків урегульовані положеннями Кодексу законів про працю України щодо матеріальної відповідальності працівника, а не майнової відповідальності особи за цивільно-правовим договором.

Суд зазначає, що майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до правил ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у зв`язку із повною відмовою в задоволенні позову.

у х в а л и в:

В задоволені позову Приватного підприємства "Словій-Транс" до ОСОБА_1 простягнення збитків, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони справи:

позивач: Приватне підприємство "Словій-Транс", , адреса місце знаходження: 79024, м.Львів, вул. Промислова, бу.21, кв. 7;

відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 16 квітня 2025 року.

Суддя Гладишева Х.В.