Справа № 484/820/25
Провадження № 2/484/649/25
Рішення

іменем України

17.04.2025 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Максютенко О.А.,

за участю секретаря судового засідання Завірюхи В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Первомайську в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

встановив

представник позивача звернувся до суду із вище зазначеним позовом, якому просить визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.12.1999 року на підставі договору купівлі-продажу, який був зареєстрований Первомайською філією Південної Товарної Біржі в журналі біржових угод за реєстровим №4813 позивачка придбала у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 . При укладанні договору купівлі-продажу сторони домовилися про всі істотні умови, що відображено в підписаному договорі № 4813 від 28.12.1999 року. При цьому, були виконані всі умови договору, крім нотаріального посвідчення, продавець отримав гроші і передав позивачці всі документи і ключі від житлового будинку. Вказаний договір 10.01.2000 року був зареєстрований в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 494 в книзі №1д стр. 15.

На теперішній час позивачка має намір розпорядитися своєю власністю і привести у відповідність правовстановлюючий документ, однак суб`єктом державної реєстрації згідно рішення №77023259 від 05.02.2025 року відмовлено у проведенні реєстраційних дій на підставі невідповідності праоввстановлюючого документа чинному законодавству, при цьому їй було роз`яснено, що установчим документом на вищевказаний будинок є договір купівлі-продажу нерухомого майна №4813 від 28.12.1999 року, який нотаріально не посвідчений, хоча відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" передбачалося право особи на укладення договорів купівлі-продажу і їх реєстрація в журналі біржових угод без нотаріального посвідчення таких договорів, це і стало приводом для звернення позивачки до суду із зазначеним позовом.

19.02.2025 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до провадження, у справі призначено підготовче судове засідання.

17.03.2025 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивачки адвокат Сікорський М.М. до суду надав заяву про слухання справи у його відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач до суду не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, на адресу суду від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

28.12.1999 року на Первомайській філії Південної Товарної Біржі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу № 4813 житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору купівлі-продажу на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Положенням п. 9 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно.

Статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" №1954-12 від 10.12.1991року (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.

При укладанні договору купівлі-продажу від 28.12.1999 року сторони керувались ч.2 ст.15 Закону України "Про товарну біржу", а тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.

Але цей закон вступив у протиріччя з нормою цивільного законодавства, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу - ч.1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року).

Відповідно до сталої судової практики розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 28.12.1999 року, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно ч.2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Аналогічне положення містить ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частина друга ст.47 ЦК УРСР в редакції 1963 року і частина друга ст.220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам.

Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку від 28.12.1999 року був підписаний сторонами правочину - продавцем та покупцем, зареєстрований на біржі нерухомості, реєстровий № 4813, підписаний та посвідчений гербовою печаткою.

Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам.

Так, по взаємній домовленості сторін житловий будинок продано за 500 гривень, які покупцем було сплачено до реєстрації угоди на Біржі.

При цьому продавець житлового будинку засвідчив своїм підписом, що відчужувана ними нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться.

Право власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за позивачкою в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.01.2000 за № 494.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладений 28.12.1999 року відповідав волі сторін, умови договору ними виконані у повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, тому позивачка на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК України та ст. 49 Закону України "Про власність", який діяв на той час, набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і правомірно володіє ним. Право власності позивачки на даний житловий будинок ніким не оспорюється.

З огляду на зазначені обставини суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладання вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку та обставини, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди, а відтак приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. ст. 47, 128, 153, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.ст. 16, 392 ЦК України, ст. ст. 81, 89, 197, 247, 259, 265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд,

ухвалив

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 17.04.2025 року.

Суддя: