Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

610/817/24 2/610/123/2025 10 квітня 2025 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: Стригуненка В.М.

за участю

секретаря: Виноградської О.В.,

розглянувши у місті Балаклія Ізюмського району Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач просить стягнути з відповідача борг у розмірі 5000 гривень, інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 212,55 гривень, 3 % річних (згідно зі ст. 625 ЦК України) у розмірі 162,25 гривні, проценти, визначені на рівні облікової ставки НБУ (згідно зі ст. 1048 ЦК України) у розмірі 948,89 гривень, а також судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що 21.02.2023 позивач позичила відповідачу грошові кошти в розмірі 5000 грн шляхом перерахування їх йому за реквізитами платіжної картки, номер якої він вказав під час листування з нею по телефону та зобов`язався повернути їх з процентами, чим, на її думку, фактично було укладено з ним договір позики грошей. Проте у письмовій формі договір не укладали. Згідно їхньої домовленості грошові кошти позичалися на 3 місяці, тобто до 21.05.2023, однак добровільно кошти не були повернуті ні після настання дати розрахунку, ні потім, тому позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Позивач просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити (а.с. 28).

Відповідач про час і місце судового засідання повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (а.с. 16), про що свідчить отримання судової повістки, копії позовної заяви з доданими до неї документами (а.с. 27), однак в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, поважності неявки не убачається.

Тому суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача у звичайному порядку, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача в розгляді справи.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

Згідно з платіжною інструкцією від 21.02.2023 ОСОБА_1 переказала зі своєї картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 на картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 5000 грн (а.с. 11).

Зі скріншотів смс-повідомлень з екрану мобільного телефону вбачається про переписку з абонентом названим « ОСОБА_3 », який надіслав повідомлення: « НОМЕР_2 » (а.с. 10).

В інших переписках невідомий абонент надіслав повідомлення: «Я же сказал скину», невідомому абоненту надіслано повідомлення: «Ты сказал вечером, 28 июня, когда я тебе звонила», «В понеділок я подаю заяву до поліції щодо нашої з тобою ситуації. Скріншоти переписки маю, де я скинула певну суму, фото твого паспорту та номер твого телефону. Пройшло понад сім місяців. Дякую за розуміння …» (а.с. 12).

До матеріалів справи позивачем долучено копію першої сторінки паспорта громадянина України ОСОБА_2 (а.с. 9).

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений законом або договором, за умови належності особі, яка звертається до суду, прав, свобод або інтересів, про захист яких йдеться.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором . Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб'єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов'язки. Здійснення правочину законодавство може пов'язувати з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов'язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб'єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб'єктів цивільного права.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року (справа № 924/1096/17) зазначено, що: «Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позивач повинна надати докази як на підтвердження укладення договору позики з відповідачем, так і підтвердити його істотні умови, щодо яких сторони досягли згоди, а також факт передачі грошей відповідачу, тобто підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики та його умов.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1 і 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач посилається на те, що між нею та відповідачем був укладений усний договір позики, за умовами якого вона надала у борг відповідачу 5000 грн, які той повинен був повернути через 3 місяці, а також сплатити проценти за користування ними.

Проте вказані твердження позивача не підтверджені у встановленому законом порядку жодним належним та допустимим доказом.

Так, надана квитанція не містить інформації щодо отримувача коштів, лише рахунок отримувача, власник та володілець якого невідомі. Тобто вона не може підтверджувати перерахування позивачем коштів саме відповідачу або отримання цих грошей відповідачем.

Зі скріншотів переписок також не вбачається, що це саме позивач переписувалась саме з відповідачем, в переписці навіть відсутні номери телефонів абонентів, які між собою вели переписку, вони не ідентифіковані.

Отже, ОСОБА_2 не можливо ідентифікувати як відповідача, у якого виник майновий обов'язок перед позивачем внаслідок укладення договору позики.

Крім того, зміст наданих позивачем переписок, не містить жодних умов договору позики, тому числі щодо строку повернення позики та сплати процентів.

Захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦПК України, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Проте позивач не довела, що за наведених нею підстав відповідачем порушені, не визнаються або оспорюються її права, свободи чи законні інтереси, внаслідок чого вони підлягають судовому захисту.

Відповідач до суду не з'явився, не визнав факт укладення з позивачем договору позики та взагалі отримання від неї спірних грошових коштів, в тому числі на вказаних нею умовах.

Вищевикладене дає підстави для висновку про недоведеність позивачем як укладення між нею та ОСОБА_2 договору позики, так і його виконання, а отже, й обов'язку відповідача щодо повернення грошових коштів.

Внаслідок відмови в задоволені позову судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити в позові.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_4 .

Суддя Стригуненко В.М.