П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/202/24

Провадження № 22-ц/4815/493/25

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Кушнір Н.В.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини) о 15 год. 01 хв.

24 грудня 2024 року у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 30 грудня 2024 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пінчук Вікторії В`ячеславівни на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє як законний представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення коштів за сплачені комунальні послуги щодо утримання спадкового майна малолітнього співвласника,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року в суд в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернулася його законний представник - ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за сплачені комунальні послуги щодо утримання спадкового майна малолітнього співвласника.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємцем після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В зв`язку із відкриттям спадщини він успадкував частку житлового будинку АДРЕСА_1 , частки земельної ділянки площею 0, 1150 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , транспортний засіб автомобіль.

Співвласником житлового будинку як об`єкта права спільної часткової власності є ОСОБА_1 , що є сестрою спадкодавця.

Вважає, що успадкувавши майно свого батька, ОСОБА_3 успадкував і обов`язки з утримання майна, в т.ч. з оплати комунальних послуг. Оскільки ОСОБА_3 є малолітнім, тобто має часткову цивільну дієздатність, а, отже, не може самостійно виконувати цивільно-правові зобов`язання, тому оплату комунальних послуг здійснювала ОСОБА_2 . Внаслідок того, що надання комунальних послуг у будинку АДРЕСА_1 неможливо роз`єднати між обома співвласниками в зв`язку із відсутність лічильників, їх оплата за споживання газу, електричної енергії, водопостачання здійснюється законним представником ОСОБА_3 .

З огляду на те, що відповідач не оплачує вартість своєї частки у надаваних і споживаних комунальних послугах з розрахунку по частці кожному співвласнику, у неї виник відповідний обов`язок перед ОСОБА_3 компенсувати частину оплати у розмірі 58 952, 68 гривень.

11 червня 2024 року ОСОБА_2 збільшено розмір позовних вимог зі стягнення із ОСОБА_1 58 952, 68 гривень до 69 992, 68 гривень.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 69 992, 68 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави 1 211, 20 гривень судового збору.

У поданій через свого представника адвоката Пінчук В.В. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права і невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні позову, поданому нею в інтересах ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про помилковість тверджень суду щодо необхідність оплати ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг, адже у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №639/10591/14-ц вказується про обов`язок споживачів оплатити ці послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Судом не було враховано заперечення відповідача про те, що ОСОБА_1 має на утриманні малолітню дитину, з якою з 2018 року проживає у м. Рівне, про що матеріали справи містять відповідні докази.

Крім того, ОСОБА_1 не зверталася до постачальників комунальних послуг із вимогами про переоформлення особових рахунків на відміну від позивач, оскільки не мала наміру фактично користуватися такими послугами та не користувалася ними. ОСОБА_2 не повідомляла про намір переукласти договори постачання комунальних послуг чи розділити оплату за них. При цьому комунальними послугами для своїх потреб користується винятково позивач з дитиною.

Вважає, що позивач не позбавлена права встановити порядок користування власністю з тим, щоб реалізувати право утримувати спадкове майно у натурі та не нести ризики, які пов`язані із здійсненням права співвласності у майні.

На думку заявника, судом залишено без уваги те, що розрахунок позивача щодо розподілу витрат на житлово-комунальні послуги лише на двох осіб суперечить обставинам справи, принципам розумності , балансу і справедливості, нормам п. 6 ч. 1 ст. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст.ст. 509, 11, 14, 360, 526 ЦК України, висновку Верховного Суду, що висловлений у постанові від 20 червня 2020 року у справі №725/3790/16-ц.

Зауважувала, що користувачами послуг є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Натомість ОСОБА_1 зверталася до постачальних організацій з метою припинити постачання послуг в законному порядку, проте ці організації відмовляються здійснити їх припинення через те, що для цього необхідна згода усіх співвласників.

У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості вимог позивача, оскільки між сторонами існують регресні зобов`язання з приводу сплачених ОСОБА_2 коштів на оплату житлово-комунальних послуг в інтересах співвласника майна свого малолітнього сина ОСОБА_3 , законним представником якого вона є. При цьому нею оплачено житлово-комунальні послуги, які надавалися на утримання і обслуговування усього житлового будинку АДРЕСА_1 , хоча його співвласниками у рівних частках є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 в судовому засіданні надала копії квитанцій про оплату за послуги транспортування газу, спожитий газ, водопостачання та електроенергію за час з 2020 року по 01 квітня 2024 року, які визнано належними і допустимими доказами у справі, тоді як відповідач не спростувала жодними засобами доказування наявності у неї законного обов`язку сплатити заборгованість.

Оскільки частка ОСОБА_1 у спільній частковій власності будинку складає , з неї підлягає стягненню на користь позивача пропорційно до загальної суми сплачених ОСОБА_2 коштів за житлово-комунальні послуги, тобто 69 992, 68 гривень, що вираховується шляхом ділення сумарної заборгованості - 139 985, 36 гривень на двох осіб.

Отже, позов ґрунтується на обставинах справи і вимогах закону, а тому підлягає до задоволення.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як з`ясовано судом, ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видно із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 02 жовтня 2018 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №2469.

ІНФОРМАЦІЯ_4 батько дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер, про що свідчить відповідне свідоцтво серії НОМЕР_2 , видане того ж дня виконавчим комітетом Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис №132.

Зі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 02 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дереньком Р.І. у спадковій справі №152/2020, зареєстровано в реєстрі за №№2581, 2582, витягів про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 02 жовтня 2021 року №№66693828, 66693838 і витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 жовтня 2021 року №№277834966, 277835186 вбачається, що ОСОБА_3 , законним представником якого є позивач, є власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:018:0815, площею 0, 1150 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за цією ж само адресою.

Власником решти частини житлового будинку АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки за цією ж адресою є ОСОБА_1 .

Змістом наданих ОСОБА_2 квитанцій та платіжних інструкцій за транспортування газу, спожитий газ, водопостачання та електроенергію стверджується, що за час із 2020 року по 01 квітня 2024 року включно позивачем сплачено за житлово-комунальні послуги грошові кошти на загальну суму 139 985, 36 гривень.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з огляду на те, що ОСОБА_2 як законний представник власника частини житлового будинку АДРЕСА_1 протягом часу з 2020 року по 01 квітня 2024 року оплатила усі надані житлово-комунальні послуги, необхідні для утримання і обслуговування усього будинку. Натомість співвласником житлового будинку з розрахунку його частини є ОСОБА_1 , яка надані житлово-комунальні послуги не оплачувала і заперечувала проти сплати нею частини коштів, оплачених ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.ст. 11, 317, 319, 322, 360, 509, 525, 526, 543, 544 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки яка припадає на нього.

Норма статті 68 ЖК Української РСР передбачає, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 1 ст. 13, п. 6 ч. 1 ст. 1, ст. 5, п. 5 ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

До житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком); комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.)

Споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки встановлені відповідними договорами.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

З висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20), вбачається, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Регрес передбачає стягнення з боржника всієї суми виконаного за іншу особу зобов`язання. Регресна вимога носить похідний характер. Вона виникає тільки на основі виконання якогось іншого зобов`язання, що стосовно регресного може бути основним. Зміст регресного зобов`язання становлять права і обов`язки сторін. У регресному зобов`язанні регредієнту належить право на одержання відшкодування, регресант зобов`язаний вчинити дії по відшкодуванню, тобто змістом регресного зобов`язання є стягнення сплаченого. Розмір регресної вимоги не може бути більше суми фактичного сплаченого кредиторові в основному зобов`язанні. Отже, регресне зобов`язання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі. Регресне зобов`язання характеризується такими ознаками: воно є похідним від іншого (основного) зобов`язання; один або всі його учасники є також суб`єктами основного зобов`язання; виконання одним учасником зобов`язання або навіть саме його виникнення зумовлюється діями або бездіяльністю осіб, з якими в майбутньому і встановлюються регресні зобов`язання.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги ОСОБА_2 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не зобов`язана оплачувати комунальні послуги за надання комунальних послуг у будинку АДРЕСА_1 , адже проживає в іншому населеному пункті, є необґрунтованими. Так, право власності виникає з моменту набуття майна на відповідній правовій підставі, в т.ч. і на спільну часткову власність.

Висновком Верховного Суду, який висловлений у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №639/10591/14-ц, стверджується, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідач є споживачем у розумінні п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», адже на законних підставах володіє часткою у праві власності на це майно.

Цим обставинам суд попередньої інстанції дав детальну і вичерпну оцінку.

При цьому не можна погодитися і з аргументами заявника про відсутність у ОСОБА_2 права вимагати в порядку регресу компенсації частки понесених витрат за житлово-комунальні послуги як солідарного зобов`язання.

Так, ОСОБА_3 набув право власності на частину будинку АДРЕСА_1 02 жовтня 2021 року, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Частина перша ст.1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, що передбачено ч.3 ст.1296 ЦК України.

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №463/6829/21-ц).

Згідно із ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом цієї норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від від 24 січня 2020 року №910/10987/18.

Не заслуговують на увагу і посилання про необхідність застосування висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №639/10591/14-ц, адже спірні права і обов`язки та правовідносини, які були предметом розгляду Верховним Судом, відрізняються між собою обставинами, правовою природою та характеристиками, тобто не є подібними і тому не можуть бути застосованими при вирішенні цієї справи.

Необґрунтованими є і доводи про недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Так само спростовуються правильністю висновків суду й посилання апеляційної скарги про помилковість застосування норм матеріального права.

Решта аргументів заявника про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення також є хибними, а тому колегією суддів відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пінчук Вікторії В`ячеславівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків