Провадження № 2/522/7485/24
09 квітня 2025 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Єрганінової К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
Позивач в особі представника ОСОБА_3 03.10.2024 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 10,1 кв.м.; здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.09.1987 сторони зареєстрували шлюб у якому перебувають до тепер. Під час шлюбу та спільного проживання за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 22.07.2020, укладеного з ТОВ «ДАНЛІН» придбано майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа 44,49 кв.м., кількість житлових кімнат 1, поверх 24. Додатковою угодою від 17.11.2023 визначено, що об1єктом нерухомості є майнові права на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 43,6 кв.м. 23.11.2023 за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру. Останнім часом у позивачки виникли побоювання стосовно того, що відповідач може порушити обітниці дані під час укладення шлюбу, а також вчинити певні дії щодо відчуження квартири без згоди позивачки, тому звертається до суду з цим позовом.
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 04.10.2024 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 20.11.2024. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
У підготовчому засіданні 20.11.2024 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_3 розгляд справи відкладено на 15.01.2025 з метою належного сповіщення відповідача.
У підготовчому засіданні 15.01.2025 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_3 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 05.03.2025.
У судовому засіданні 05.03.2025 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_3 суд перейшов до заочного розгляду справи та з метою повторного сповіщення відповідача відклав розгляд справи до 09.04.2025.
У судове засідання 09.04.2025 позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення. Представник позивача ОСОБА_3 подала 09.04.2025 заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення процесуальних документів за зареєстрованим місцем проживання, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення поверталися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідачем відзив не поданий, поважності причин його не подачі відповідачем не суду не повідомлені, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що17 вересня 1987 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.10).
Інформація з офіційного веб-сайту судова влада свідчить про те, що шлюб між сторонами розірвано не було, позивачка 24.10.2024 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак в подальшому позов було повернуто за заявою позивачки.
20.11.2023 за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав №355545829 від 23.11.2023 (а.с.11).
Право власності на квартиру набуте ОСОБА_2 на підставі договору №ЭПЗ/1,1-132 купівлі-продажу майнових прав від 22 липня 2020 року та додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав від 17.11.2023, акту прийому-передачі майнових прав від 17.11.2023 (а.с.12-17).
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тому, квартира набута під час шлюбу є спільною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , докази, щоб спростовували такі висновки суду відсутні.
Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, а суд не вбачає підстав для відходу від принципу рівності часток.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, на підставі досліджених доказів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відступу від рівності частин подружжя на спільне майно, тому квартиру сторін варто поділити порівно, а, отже, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в цій частині вимог.
Разом з тим ОСОБА_1 просить визнати квартиру спільною сумісною власністю.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна подружжя, спільність майна набутого у шлюбі презумується, а тому вимога про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) право власності н (одну другу) частину квартири, загальною площею 43,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
У частині позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 17 квітня 2025 року.
Суддя: В.Я. Бондар