ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4172/25 Справа № 213/1803/24 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/1803/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачка ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 січня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23.06.2020 відповідачка ознайомилася з умовами кредитування, підписала паспорт кредиту та підписала власноручно заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 № 151 Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України. Таким чином, між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії зі строком кредитування 12 місяців з пролонгацією зі сплатою 43,2% річних. У процесі користування рахунком відбулась зміна процентної ставки до 40,8 % річних та зміна розміру кредитного ліміту до 75 000,0 грн. Відповідачка користувалася кредитним лімітом, повертала використану суму кредитного ліміту та сплачувала відсотки за користування кредитним лімітом, але припинила надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Відповідачка перестала вносити кошти посилаючись на те, що по її кредитній картці 15.05.2023 були несанкціоновані операції, про що вона 15.05.2023 повідомила позивача. Банком було зафіксовано звернення клієнта з оскарженням операцій та проведено службову перевірку. За результатами перевірки співробітниками банку зроблено висновок про те, що клієнтом ймовірно було здійснено перехід за посиланням на фішинговий сайт з подальшим підтвердженням авторизації в Приват24 на своєму телефоні, де вона самостійно ввела логін та пароль входу в свій акаунт Приват24 та підтвердила вхід через IVR-виклик. Транзації при списанні коштів з карток ОСОБА_1 були проведені з коректним ручним введенням номера картки, введення CVV-коду, терміну дії картки та коду для інтернет-платежів - 3-D Secure, який надійшов в push-повідомленні в додаток Приват24 відповідача. Відповідно до операційних правил міжнародних платіжних систем платіж по карті, проведений через Інтернет за стандартом 3D-Secure, не може бути оскаржений власником карти, оскільки вважається однозначно ідентифікованим на правомірність і легітимність. Таким чином, під час перевірки встановлено, що компрометація входу під акаунтом Приват24 відповідачки та подальше проведення операцій з переказу коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 на рахунки інших банків, сталася з вини самого клієнта. Клієнтом самостійно передано доступ до облікового запису в своєму акаунті Приват24, включаючи конфіденційні дані по своїй кредитній картці та підтверджено авторизацію входу в Приват24, зі свого телефону, що дало можливість невстановленим особам провести вище зазначені операції по картковому рахунку клієнта. Вина Банку в несанкціонованому списанні коштів 15.05.2023 з карток відповідачки відсутня. Таким чином, позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, але відповідачка зобов`язання за договором повністю не виконала, своєчасно не надала банку кошти для погашення заборгованості. Станом на 25.02.2024 відповідачка має заборгованість в загальному розмірі 92579,27 грн (заборгованість за тілом кредита 73892,00 грн, заборгованість за простроченими відсотками 18687,27 грн), яку позивач просить стягнути на свою користь, а також вирішити питання про роззподіл судових витрат.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2025 рокупозовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 23 червня 2020 року у розмірі 92579 грн 27 коп., з яких: заборгованість за тілом кредита 73892,00 грн, заборгованість за простроченими відсотками 18687,27 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 422,40 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що. відповідно до заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг, розмір кредитного ліміту по карті «Універсальна» не може перевищувати 50 000,00 грн. В той же час, всупереч умов укладеного договору, що підтверджується відповідно до довідки № 084793 від 27.02.2024 року по картковому рахунку. 15.05.2023 року відбулось несанкціоноване збільшення кредитного ліміту, і встановлено кредитний ліміт в сумі 75 000,00 грн. В подальшому, 15.05.2023 з картки НОМЕР_1 було здійснено несанкціоноване списання грошових коштів на суми 26 390,00 грн, 21 112,00 грн, 26 390,00 грн., а всього на суму 73 892,00 грн. Як зазначає і не заперечує позивач, клієнтка ОСОБА_1 15.05.2023 звернулась на лінію клієнтської підтримки банку та повідомила про те, що за її картковим рахунком були проведені несанкціоновані операції. Також, позивачем, визнається і не оспорюється той факт, що в день коли були здійснені несанкціоновані списання з рахунку грошових коштів, а саме 15 травня 2023 року, відповідачка, звернулася до правоохоронних органів з приводу списання з її рахунку грошових коштів у сумі приблизно 74000,00 грн. 16 травня 2023 року відомості про кримінальне правопорушення за заявою відповідача внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000171, розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України. Суд належним чином не дослідив зазначені документи, що призвело до невірного встановлення фактичних обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

При цьому, представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвокат Християн О.М., якій Дніпровський апеляційний суд, згідно ухвали суду 11 квітня 2025 року, забезпечив участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та роз?яснив положення ч. 5 ст. 212 ЦПК України щодо ризиків технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, на відеозв?язок із судом не вийшла та клопотань про відкладення судового розгляду до початку судового засідання не надала.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 23 червня 2020 року між АТ КБ "ПРИВАТ БАНК" та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, який складається із Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та Правил надання банківських послуг.

Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відповідачкою ОСОБА_1 підписано власноруч на планшеті.

На підставі укладеного договору, 23 червня 2020 року ОСОБА_1 отримала платіжний інструмент - кредитну картку № НОМЕР_2 , строк дії 04/23, тип - Картка "Універсальна".

20 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії 10/25, тип - Картка "Універсальна" та 16 травня 2023 року - кредитну картку № НОМЕР_3 , строк дії 04/27, тип - Картка "Універсальна" GOLD.

За умовами договору, банк надав відповідачці кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії, строк кредитування 12 місяців з лонгацією, розмір процентної ставки 43,2% річних (42,0% для картки "Універсальна" GOLD), на яку 23 червня 2020 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000,00 грн, який неодноразово змінювався, останні рази: 15 травня 2023 року збільшено до 75000,00 грн, 01 вересня 2023 року зменшено до 0,00 грн.

Згідно із довідкою, виданою ОСОБА_1 позивачем, за період з 15 травня 2023 року по 15 травня 2023 року з картки НОМЕР_4 здійснені перекази: о 20:38 25375,00 грн; о 20:38 20300,00 грн; о 20:40 25375,00 грн (суми у валюті операції). Суми у валюті картки: -26390,00 грн, -21112,00 грн, -26390,00 грн відповідно. Баланс на початок періоду становить 0 грн, на кінець періоду: - 73892,00 грн.

15 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з приводу списання з її рахунку грошових коштів у сумі приблизно 74000 грн. 16 травня 2023 року відомості про кримінальне правопорушення за заявою відповідача внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000171; розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

02 січня 2024 року у межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000171 від 16 травня 2023 року, проведено огляд речей та документів.

Відомості про завершення досудового розслідування та встановлення осіб, винних у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, у суду відсутні.

Із виписки за Договором б/н від 23 червня 2020 року встанволено, що відповідачка до 15 травня 2023 року не користувалася кредитними коштами. З 15 травня 2023 року відбувалися перекази коштів, поповнення картки. 15 травня 2023 року з картки НОМЕР_1 здійснені перекази у сумі 25375,00 грн, 20300,00 грн, 25375,00 грн (суми у валюті операції). Суми у валюті картки (з урахуванням комісії): -26390,00 грн, -21112,00 грн, -26390,00 грн. По картці № НОМЕР_3 відбувалися такі операції: 01 липня 2023 року, 01 серпня 2023 року 01 вересня 2023 року, 01 жовтня 2023 року, 01 листопада 2023 року, 01 грудня 2023 року, 01 січня 2024 року списання відсотків за використання кредитного ліміту; 26 серпня 2023 року, 02 вересня 2023 року, 12 листопада 2023 року поповнення картки на суми 12,67 грн, 383,08 грн, 0,01 грн відповідно.

Відповідно до розрахунку позивача заборгованість за договором від 23 червня 2020 року станом на 25 лютого 2024 року становить 92579,27 грн, з яких: заборгованість за тілом кредита 73892,00 грн, заборгованість за простроченими відсотками 18687,27 грн.

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено Кредитний договір б/н від 23 червня 2020 року, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі щомісячною сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Внаслідок неналежного виконання відповідачкою своїх зобов`язань за вказаним Кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення, у визначеному позивачем розмірі. При цьому, суд дійшов висновку, що факт несанкціонованого списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 не підтверджений належними та допустимими доказами, оскільки обов`язок вжити всіх заходів для запобігання втраті, викраденню чи отриманню інформації про ПІН-код картки іншими особами покладено саме на держателя цієї картки, тобто на відповідачку у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , шляхом підписання Заяви про приєднання, 23 червня 2020 року було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Згідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк, правовим наслідком якого є відповідальність боржника.

Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином, надавши відповідачці ОСОБА_1 кредит, однак остання взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, вчасно не вносила платежі за користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 92 579,27 грн.

При цьому, колегією суддів перевірено розмір заборгованості за кредитним договором та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами кредитного договору б/н від 23 червня 2020 року, який підписано сторонами.

Суд відхиляє доводи відповідачки ОСОБА_1 про те, що кошти були перераховані з його карткового рахунку невідомими особами, без його відома та згоди, виходячи з наступного.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пункту 2.1.1.9.5 Умов та Правил надання банківських послуг, власник, відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками», Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини першої статті 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно п. 1.1.2.1 Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, клієнт зобов`язується не передавати Карти, стікер PayPass, ПІНи третім особам, не використовувати Карти, стікер PayPass або нанесені на них дані в цілях, які не передбачені цим Договором і суперечать чинному законодавству.

Відповідно до п. 1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в СМС-повідомленні ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobilBanking або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку надання банківських послуг під час використання цих каналів.

Згідно з п. 1.1.5.14 Умов та Правил, клієнт відповідає за усі операції в повному обсязі, здійснені у підрозділах банку, через пристрої самообслуговування, систему MobilBanking, систему Приват24 з використанням передбачених цими умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації.

Пунктом 2.1.1.9.3 Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, встановлено, що держатель картки зобов`язується: - не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, - не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання карти; - нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів, операціями по зміні ПІНу (пункт 2.1.1.9.5 Умов та Правил надання банківських послуг).

За таких обставин, саме на відповідача, як держателя карти, покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobilBanking, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в СМС-повідомленні ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobilBanking або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку надання банківських послуг під час використання цих каналів.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами перевірки співробітниками АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зроблено висновок про те, що клієнтом ОСОБА_1 ймовірно було здійснено перехід за посиланням на фішинговий сайт з подальшим підтвердженням авторизації в Приват24 на своєму телефоні, де вона самостійно ввела логін та пароль входу в свій акаунт П24 та підтвердила вхід через IVR-виклик. Транзації при списанні коштів з карток ОСОБА_1 були проведені з коректним ручним введенням номера картки, введення CVV-коду, терміну дії картки та коду для інтернет-платежів - 3-D Secure, який надійшов в push-повідомленні в додаток Приват24 відповідачки. Під час перевірки встановлено, що компрометація входу під акаунтом Приват24 відповідачки та подальше проведення операцій з переказу коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 на рахунки інших банків, сталася з вини самого клієнта. Клієнтом самостійно передано доступ до облікового запису в своєму акаунті Приват24, включаючи конфіденційні дані по своїй кредитній картці та підтверджено авторизацію входу в її Приват24 зі свого телефону.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що саме відповідачка ОСОБА_1 своїми діями сприяла незаконному використанню ПІН-коду та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за кредитом є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: