справа № 492/1116/24
Провадження № 2/492/287/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

Головуючого судді Череватої В.І.

за участю секретаря Деде К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Арцизі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Арцизької міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), -

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бандиш Г.І.,

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бабенко В.В.

ВСТАНОВИВ:

16.08.2024 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бандиш Г.І. звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 від 26.10.2022 року № б/н та зареєстрованого рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 65483286 від 16.11.2022 року, державним реєстратором Сідлецькою О.М., скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 65483286 від 16.11.2022 року, зареєстроване ОСОБА_3 на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 26.10.2022 року, усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , земельною ділянкою площею 7,759 га, кадастровий номер :01:002:0785, розташованою на території Холмської сільської ради Болградського (Арцизького) району Одеської області, шляхом повернення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , земельної ділянки площею 7,759 га, кадастровий номер :01:002:0785, розташованої на території Холмської сільської ради Болградського (Арцизького) району Одеської області та стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір по справі у розмірі 3 633,60 грн. та витрати на правову допомогу, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дідусь позивача ОСОБА_1 . Спадкоємцем всього майна померлого став його онук позивач ОСОБА_1 на підставі заповіту, посвідченого старостою Холмського старостинського округу Арцизької міської ради Одеської області від 06 лютого 2023 року, реєстраційний № 3. Зокрема, до складу спадкового майна увійшла земельна ділянка, площею 7,759 га, кадастровий номер :01:002:0785, розташована на території Холмської сільської ради Болградського (Арцизького ) району Одеської області. 26.04.2024 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо вказаної земельної ділянки. Під час здійснення державної реєстрації права власності позивач дізнався від державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області Панашенко І.П., що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно успадкована позивачем земельна ділянка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного між померлим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.10.2022 року та зареєстрованого 11.11.2022 року, про існування якого позивачу не було відомо. При ознайомленні з примірником договору, наданим відповідачем, у позивача виникли сумніви щодо підпису ОСОБА_1 у договорі, також дідусь позивача не володів українською мовою, щоб зрозуміти суть укладеного договору. Крім того, за життя дідусь позивача отримував від відповідача орендну плату за користування земельною ділянкою. На думку позивача, відповідачка, своїми діями щодо державної реєстрації речового права користування вищевказаною земельною ділянкою, перешкоджає у користуванні та розпорядженні цією земельною ділянкою. Позивач вважає, що його дідуся, в силу його похилого віку та недостатнього знання мови, якою укладено договір, відповідач ввела в оману, оскільки його дідусь вважав, що підписує договір оренди.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І.

Ухвалою судді від 27 серпня 2024 року, прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Арцизької міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2024 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Арцизької міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бандиш Ганни Іванівни про виклик свідків задоволено та викликано у якості свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Ухвалою суду від 26 березня 2025 року, клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бандиш Ганни Іванівни про застосування відносно свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заходів процесуального примусу задоволено частково, застосувано відносно свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , привід в судове засідання.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бандиш Г.І., в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бабенко В.В. в судовому засіданні позов не визнав та просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Арцизької міської ради в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутність.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0785, площею 7,759 га, що розташована на території Холмського старостинського округу Арцизької міської ради Одеської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.04.2024 року.

Вказана земельна ділянка перебуває в користуванні згідно договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), від 26 жовтня 2022 року у відповідача ОСОБА_2 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 65483286 від 16.11.2022 року, державним реєстратором Сідлецькою О.М.

В п.п. 9.3 розділу 9 вищевказаного договору, зазначено, що цей Договір складений при повному розумінні Сторонами його умов та термінології, українською мовою. Сторонами підтверджено, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах (не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Суд не приймає в якості доказу наданий позивачем розрахунок оплати, оскільки з нього не вбачається за оренду якої саме земельної ділянки сплачувалась ОСОБА_1 орендна плата.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що є родичкою позивача. Вона давала теж в оренду земельну ділянку чоловіку відповідача. Письмові угоди вони не укладали. ОСОБА_4 надавав померлому ОСОБА_1 грощі та зерно за користування земельною ділянкою. Грощі на руки давали без розписок. Земельний податок сплачував ОСОБА_4 . Вона не бачила, щоб Ніколови возили які-небудь документи померлому. З приводу укладеного між відповідачем та померлим ОСОБА_1 договору емфітевзису, їй нічого не відомо. ОСОБА_4 з лікарні забирав ОСОБА_1 . Померлий ОСОБА_1 їй нічого не говорив з приводу того, що він не згодний з договором емфітевзису. Померлий вмів писати та читати, психічних розладів у нього не було.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що позивач його племінник. Він вважає, що померлий не підписував договір емфітевзису з відповідачем. ОСОБА_1 отримував кошти та зерно від ОСОБА_4 за те, що він користувався земельною ділянкою. Офіційних договорів ніколи не було. Йому було відомо, що все майно померлий хотів передати онуку. Свідок ОСОБА_8 не був присутнім під час підписання договору емфітевзису. На ОСОБА_12 померлий ніколи не скаржився.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що позивач є її сином, який наймав жінку, яка доглядала за померлим. Заповіт ОСОБА_1 склав на позивача, а про наявність договору емфітевзису їм стало відомо, коли позивач отримав спадщину. Ніколови завжди допомагали померлому, ніяких офіційних договорів з померлим вони не укладали. Договір емфітевзису померлий не підписував. В січні відповідач їй надала копію спірного договору. Вона впевнена, що померлий його не підписував. Померлий ОСОБА_1 ніколи не говорив, що він підписував договір емфітевзису з відповідачем.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що позивач її родич. Вона знає, що померлий ОСОБА_1 не міг підписувати спірний договір емфітевзису. Вона часто допомагала померлому, він за укладений договір емфітевзису з відповідачем їй нічого не говорив, а ОСОБА_4 давав йому зерно та грощі за користування земельною ділянкою. Відповідача померлий знав, бо вони були дальними родичами. Українську мову померлий ОСОБА_1 розумів.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що позивач є його родичем. Відповідач переписала землю на себе, але у них є онук, якому вони все заповіли. Земельну ділянку обробляв ОСОБА_4 , це теж його родич. Українську мову померлий ОСОБА_1 не вчив.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що протягом семи років він допомогав ОСОБА_13 по господарству, оскільки їх діти померли і близьких родичів поруч не було. Померлий ОСОБА_1 хотів, щоб його земельна ділянка зберіглась, оскільки його онуків поруч ніколи не було. Померлий ОСОБА_1 не хотів, щоб його земельну ділянку продали, його сестра хотіла укласти договір емфітевзису. З 2016 року померлий ОСОБА_1 самостійно обробляв належну йому земельну ділянку і він йому в цьому допомогав. Особисто йому, померлий ОСОБА_1 земельну ділянку в оренду не передавав. Грошові кошти померлому ОСОБА_1 він не давав, договір оренди між ними не укладався. Йому не відомо, коли ОСОБА_2 уклала з померлим ОСОБА_1 договір емфітевзису. Він не був присутнім під час підписання та реєстрації спірного договору емфітевзису, і чому саме померлий ОСОБА_1 передав земельну ділянку на підставі договору емфітевзису ОСОБА_2 , йому не відомо. Земельну ділянку обробляє ОСОБА_2 , чи сплачувала вона податки, йому не відомо. З позивачем ОСОБА_1 знайомий, позивач до померлого ОСОБА_1 майже ніколи не приїздив. Померлий ОСОБА_1 не хотів, щоб його невістка та онук продали належну йому земельну ділянку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що з грудня 2020 року він перебуває на посаді старости Холмського старостинського округу Арцизької міської територіальної громади Болградського району Одеської області. Йому не було відомо, що у померлого ОСОБА_1 була земельна ділянка і хто її обробляв. Він посвідчував заповіт померлого ОСОБА_1 , під час оформлення заповіту, йому ОСОБА_1 не говорив за укладений спірний договір емфітевзису. ОСОБА_1 виявив бажання заповісти все належне йому майно онуку. Заповіт він померлому ОСОБА_1 зачитав на українській мові, і він його прочитав. Він запитав у ОСОБА_1 на українській мові та на болгарській чи все йому зрозуміло, ОСОБА_1 відповів, що йому все зрозуміло. Особисто до нього від померлого ОСОБА_1 не надходило скарг, що його хтось обманув.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що її найняв позивач, щоб вона доглядала за ОСОБА_1 та його дружиною, їй нічого не відомо щодо укладення ОСОБА_1 договору емфітевзису, вона не бачила щоб до ОСОБА_1 приходила ОСОБА_2 чи її родичі, вона ніколи не чула розмов, що земельну ділянку комусь ОСОБА_1 хотів передати, він її сам не обробляв, а цим займався чоловік ОСОБА_2 .

В судовому засіданні свідкок ОСОБА_5 пояснив суду, що є головою ФГ «Лана». Щодо спірного договору емфітевзису йому нічого не відомо. Померлий ОСОБА_1 сам обробляв земельну ділянку, особисто він належну померлому ОСОБА_1 земельну ділянку не обробляв. ОСОБА_7 його дружина передавала гроші, бо померлий ОСОБА_1 завіз зерно до нього в склад на зберігання. Коли ОСОБА_1 помер, і він віддав гроші ОСОБА_7 . Вони були родичами, тому прийняли на зберігання зерно на підставі усної домовленості.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що їй нічого не відомо про спірний договір емфітевзису. З померлим ОСОБА_1 вона була знайома, він далекий родич її свекрухи. Вона є членом фермерського господарства «Лана». Їй відомо, що померлий ОСОБА_1 сам обробляв належну йому земельну ділянку, а зерно зберігав у них. Вона кошти за зерно заплатила невістці померлого ОСОБА_1 ОСОБА_16 за декілька років. Відповідачка ОСОБА_2 є її родичкою. У заявці на отримання дотації сільськогосподарським товаровиробникам шляхом державної підтримки для відшкодування втрат від повністю втрачених (загиблих) посівів сільськогосподарських культур внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру від 13.10.2021 року вказана її електронна пошта, оскільки вона допомогала померлому ОСОБА_1 подавати цю заявку, оскільки він був похилого віку. Особисто вона ніколи не чула від померлого ОСОБА_1 , що його обманули.

Суд не приймає до уваги долучені представником позивача адвокатом Бандиш Г.І. 14.04.2025 року докази, а саме: копію заявки на отримання дотації сільськогосподарським товаровиробникам шляхом державної підтримки для відшкодування втрат від повністю втрачених (загиблих) посівів сільськогосподарських культур внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру від 13.10.2021 року, копію акту обстеження посівів сільськогосподарських культур для відшкодування втрат від повністю втрачених (загиблих) посівів сільськогосподарських культур внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, копію акту на списання посівів сільськогосподарських культур від 13.10.2021 року, оскільки вони не стосуються предмету спору у наявній справі.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), слід звернути увагу на наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, зокрема, просить: визнати недійсним договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 від 26.10.2022 року № б/н та зареєстрованого рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 65483286 від 16.11.2022 року, державним реєстратором Сідлецькою О.М., скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 65483286 від 16.11.2022 року, зареєстроване ОСОБА_3 на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № б/н від 26.10.2022 року.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 цього Кодексу передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

За положеннями ч. 1 ст. 102-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно доЗакону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 4 цього Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягає, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

З матеріалів справи вбачається, що право користування спірною земельною ділянкою зареєстровано 16.11.2022 року державним реєстратором Сідлецькою О.М.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною третьою статті 395 ЦК України, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речових прав на нерухоме майно.

Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 408 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.05.2022 року у справі № 536/1123/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм ст. 230 ЦК України свідчить про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем. Отже, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, суд вважає, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження його доводів, що ОСОБА_1 , в силу його похилого віку, поганого стану здоров`я, не володіння українською мовою, відповідачем ОСОБА_2 , шляхом обману отримано підписи на документах та оформлено у користування спірну земельну ділянку.

Крім того, заповіт ОСОБА_1 на користь позивача теж складено українською мовою.

Отже, позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного договору емфітевзису існували обставини, які зумовлюють визнання цього договору недійсним, оскільки оскаржуваний договір емфітевзису підписано особисто сторонами та зареєстровано у встановленому законом порядку.

Суд враховує, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання (припинення), якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання недійсним договору емфітевзису, крім того, договір містить усі істотні умови та зареєстрований у встановленому законом порядку, суду не доведено, що ОСОБА_1 помилявся щодо природи договору чи уклав його внаслідок введення в оману відповідачем, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору емфітевзису недійсним.

Крім того, позивачем та його представником не заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису пормерлого у спірному договорі емфітевзису.

Положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція полягає в тому, що правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), необхідно відмовити.

Позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 65483286 від 16.11.2022 року, прийнятого державним реєстратором Сідлецькою О.М., на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) б/н, укладеного 26.10.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є похідною від основної вимоги про визнання договору емфітевзису недійсним, отже, задоволенню також не підлягає.

За положеннями ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, суд, вивчивши матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору емфітевзису недійсним, а відтак, про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, слід звернути увагу на наступне.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до ст. 102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 407 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.

Згідно зі статтею 410 ЦК України, землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач має право передавати земельну ділянку в оренду. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

Відповідно до статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У відповідності до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

По своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Емфітевзис є правом абсолютним, не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності. Емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений; тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом; підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом; загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у стаття 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису; самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.

Як вбачається з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В позовній заяві позивачем зазначено, що при ознайомленні з примірником спірного договору емфітевзису у нього виникли сумніви, що підпис на копії примірника договору про право на користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 26.10.2022 року виконано саме його померлим дідусем ОСОБА_1 , однак, клопотань про проведення почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_1 у спірному договорі емфітевзису, до суду також не надходило.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягли в належній формі згоди щодо усіх істотних умов договору емфітевзису від 26.10.2022 року, що підтверджується підписами сторін у договорі, та вчинили дії на виконання вказаного договору.

На підставі наведеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що спосіб захисту обраний позивачем, порушує права відповідача, крім того заявлені вимоги спростосовуються матеріалами справи в сукупності та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення, задоволенню також не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у справі, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 202-204, 215, 230, 407, 626, 627, 638, 640 Цивільного кодексу України, ст. ст. 102-1, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76 - 81, 258, 259, 263 - 265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Арцизької міської ради про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому наявного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 16 квітня 2025 року.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Черевата В.І.