Справа №197/9/25
провадження №2/197/208/25
Широківський районний суд Дніпропетровської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року

приміщення суду за адресою: вул. Соборна, 86, с-ще Широке, 53700

Широківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Гері О.Г.,

за участі секретаря судового засідання - Слобідської Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та

встановив:

У січні 2025 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 29.12.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», та відповідачкою був укладений кредитний договір №, за умовами якого їй було надано кредит в сумі 165 959 грн 01 коп, строком користування 30 місяців на умовах, передбачених у паспорті кредиту №5809787, та сплати відсотків за користування кредитом. Право вимоги за кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору факторингу №01/09/21від 01.09.2021 року. Посилаючись на те, що відповідачка належним чином не виконала зобов`язання за кредитним договором, позивач просив стягнути з неї заборгованість, яка відповідно до наданого розрахунку станом на 02.12.2024 становить 229 863,40 грн, та витрати по сплаті судового збору.

Провадження у справі відкрито 13.01.2025.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, її представник надіслав заяву про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачкою у справі було укладено кредитний договір №, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит, а також сплатити проценти за користування ним в порядку, на умовах та в строки, передбачені паспортом кредиту №5809787.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідачці було надано кредитні кошти у розмірі 165 959,01 грн зі сплатою щомісячних відсотків у розмірі 2,49% та 0,01% відсотків річних, строком на 30 місяців.

Відповідно до п.8 Паспорту кредиту № позичальниця підтвердила ознайомлення та своє погодження з умовами кредитного договору, зокрема з умовами про сукупну вартість кредиту, а також зобов`язалася виконувати його умови, про що свідчить її підпис.

Виконання грошових зобов`язань згідно з п.п.5.1 п.5 Умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» було визначено щомісячними платежами, у граничний термін, який відповідає даті укладення кредитного договору, шляхом повернення чергової частини кредиту та сплати місячних і річних відсотків.

01.09.2021 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір факторингу №01/09/21, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором укладеним з відповідачкою. У зв`язку із вказаним право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до АТ «Таскомбанк».

Відповідно до реєстру прав вимоги до договору про відступлення прав вимоги №01/09/21 від 01.09.2021, АТ «Таскомбанк» перейшли права грошової вимоги до боржниці за кредитним договором № в сумі 166 080,60 грн.

Від представника відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021, з якого вбачається обсяг відступлених прав вимоги, а саме розмір заборгованості, який відступається. Таким розміром заборгованості, у тому числі нарахування щомісячних процентів, визначена сума у розмірі 166 080,60 грн. У той же час, договір про відступлення прав вимоги не містить переданого первісним кредитором новому кредитору права на нарахування, донарахування процентів, пені, штрафів. Однак, як вбачається зі змісту позову, позивач донарахував щомісячні та щорічні проценти у розмірі 63 782,80 грн і пред`являє до стягнення суму боргу у розмірі 229 863,40 грн. З огляду на вищевикладене відповідачка визнає свою заборгованість у розмірі 166 080,60 грн, та просить відмовити у стягненні з нього щорічних та щомісячних процентів у розмірі 63 782,80 грн.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Відповідно до п.2.1. Договору про відступлення прав вимоги №01/09/21, у вiдповiдностi до умов цього договору первiсний кредитор передає (вiдступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальникiв, а новий кредитор набуває права вимоги первiсного кредитора за Кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первiсному кредитору за вiдстyплення права вимоги грошовi кошти у cyмi, що дорiвнює цiнi договору у порядку та строки, встановленi цим договором.

Згідно з п.1.1 Кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Зважаючи на вищевикладене суд зазначає наступне, що новому кредитору згідно з договором про відступлення прав вимоги №01/09/21 перейшло право вимоги до відповідачки, в тому числі новий кредитор набув права первісного кредитора у нарахуванні відсотків за користування кредитом на умовах, які були встановлені договором, з яким відповідачка була ознайомлена, тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача.

Згідно з ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону і одностороння відмова від зобов`язання чи зміна його умов не допускається. Ст. 1054 ЦК України передбачає обов`язок позичальника за кредитним договором повернути кредит та сплатити проценти.

Положеннями ст.627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Частиною 1статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Стаття 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк.

Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Згідно частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування, і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю та з відповідачки на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № від 29 грудня 2021 року у розмірі 229 863, 40 грн, що складається із: 162 979,31 грн заборгованість по тілу кредиту, 11.68 грн заборгованість по річним процентам, 66 872,41 грн заборгованість по щомісячним процентам.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у сумі 3 325, 47 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.263-265, 268, 273, 274, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Акціонерного товариства «Таскомбанк» (місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» (місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ) заборгованість за кредитним договором № від 29.12.2021 у розмірі 229 863 (двісті двадцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят три) грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» (місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ) витрати по сплаті судового збору в сумі 3 325 (три тисячі триста двадцять п`ять) грн 47 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати складання повного його тексту у порядку, передбаченому підпунктом 15.5) підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення складений 17.04.2025.

С у д д я: О.Г. Геря