ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/721/25 Справа № 175/1895/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Халаджи О.В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в у. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року та на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Дніпровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області у особі відділу Державної Реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Садівниче товариство «Оріль-6» про скасування державних актів на право власності на землю та відновлення меж між ділянками (суддя першої інстанції Білоусова О.М., повний текст рішення складено 26 липня 2024 року),

ВСТАНОВИВ:

У 2016 році ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Дніпровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області у особі відділу Державної Реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Садівниче товариство «Оріль-6» про скасування державних актів на право власності на землю та відновлення меж між ділянками, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати площу земельної ділянки № 79 помилковою, відновити стан земельної ділянки АДРЕСА_1 , визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, визнати недійсним та скасувати нотаріально посвідчений Договір дарування земельної ділянки № НОМЕР_1 , визнати недійсною та скасувати Державну реєстрацію речових правна земельну ділянку, стягнути з відповідача суму судових витрат.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Дніпровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області у особі відділу Державної Реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Садівниче товариство «Оріль-6» про скасування державних актів на право власності на землю та відновлення меж між ділянками відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

На вказані рішення суду позивачка подала апеляційні скарги, в яких вказала, що вони ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи та наявних в ній доказів.

Скарга мотивована тим, договір дарування земельної ділянки відповідачам, свідчить про те, що площа ділянки ОСОБА_5 у 630 кв.м., яка зазначена у його Державному акті на право приватної власності на землю не відповідає площі у 600 кв.м, що передавалась йому у приватну власність за рішенням Кіровської селищної ради від 19.10.1994 року за №37.

Вказує на те, що накладення земельної ділянки № НОМЕР_1 на ділянку № НОМЕР_2 сталось у результаті зміщення межі ділянки № НОМЕР_1 від стіни будинку відповідачів, у бік ділянки № НОМЕР_3 .

Наголошує на тому, що в супереч нормам закону, суд розглянув дану справу у спрощеному провадженні.

Стягнута судом сума правничої допомоги на користь відповідача є завищеною та не відповідає співмірності складності справи та наданими послугами адвоката.

Також вказує на те, що відсутні розрахунки вартості наданих адвокатом послуг.

Зазначає, що є пенсіонеркою за віком та отримує мінімальну пенсію.

ОСОБА_1 просила рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року та додаткове рішення від 14 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказав на те, що скарги позивачки є безпідставними, висновків суду не спростовують, просив залишити оскаржувані рішення суду без змін. У судовому засіданні доводи своїх заперечень підтримав. Також повідомив про орієнтовний розмір судових витрат за правничу допомогу у розмірі 24000 грн.

Від інших часників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду від 30 вересня 2024 року не підлягає задоволенню, однак, апеляційна скарга на додаткове рішення суду від 14 жовтня 2024 року підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що Державним актом серії ДП Дн № 013165 було надано право приватної власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,120 га. ОСОБА_4 на підставі рішення Кіровської селищної ради народних депутатів від 10.11.1996 року № 44. (т. №1 а.с. 19). З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4 єдиною спадкоємицею земельної ділянки № НОМЕР_2 стала ОСОБА_1 . (т. №3 а.с. 78).

Сусідню ділянку № НОМЕР_1 було отримано у приватну власність на підставі Державного акту на право приватної власності ДП Дн № 00153, ОСОБА_5 . (т. №1 а.с. 20).

Згідно довідки головного правління садівничого товариства «Оріль-6» встановлено, що первинні розмірі земельної № 79 складала 600 кв. м. (т. № 3 а.с. 103).

Зазначений Державний акт було видано на підставі рішення Кіровської селищної ради народних депутатів від 19.10.1994 року № 37 (т. №1 а.с. 21).

18 вересня 2000 року ОСОБА_5 оформив Державний акт на право власності на землю серії ДП Дн № 001537, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватно власності на землю 18.09.2000 р. за №5015, площею 630 кв.м (т. № 1 а.с. 154).

21 червня 2002 року ОСОБА_5 згідно договору дарування земельної ділянки, реєстровий номер 2940, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 630 кв.м, розміщену на території Кіровської селищної Ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Оріль», діл. № НОМЕР_1 , призначену для садівництва (т. №1 а.с. 151).

Позивач зазначає, що при переоформленні права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 відбулось накладення її меж на земельну ділянку № НОМЕР_2 .

На підтвердження цього позивач посилається на лист сертифікованого інженера-геодезиста, згідно розрахунку якого вбачається, що загальна площа накладання земельних ділянок №78, 79 складає 3, 37 кв. м. або 0, 0003 га.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, позивачкою клопотання про проведення експертизи не заявлялось. Встановлення цього факту має значення для справи, є предметом доказування з огляду на обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, і потребує спеціальних знань, що вирішується шляхом проведення земельно-технічної експертизи.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 125 ЗУ України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Статті 116, 118 Земельного кодексу України передбачають, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

За положеннями ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року в справі № 910/5958/20,

Зі змісту позовних вимог вбачається, що 18 вересня 2000 року ОСОБА_5 оформив Державний акт на право власності на землю серії ДП Дн № 001537, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватно власності на землю 18.09.2000 р. за №5015, площею 630 кв.м (т. № 1 а.с. 154).

21 червня 2002 року ОСОБА_5 згідно договору дарування земельної ділянки, реєстровий номер 2940, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 630 кв.м, розміщену на території Кіровської селищної Ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, садове товариство «Оріль», діл. № НОМЕР_1 , призначену для садівництва (т. №1 а.с. 151).

Позивач зазначає, що при переоформленні права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 відбулось накладення її меж на земельну ділянку № НОМЕР_2 .

На підтвердження цього позивач посилається на лист сертифікованого інженера-геодезиста, згідно розрахунку якого вбачається, що загальна площа накладання земельних ділянок №78, 79 складає 3, 37 кв. м. або 0, 0003 га. Відповідно до частини другої статті 198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами та відновлення меж земельної ділянки на місцевості.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про землеустрій» до повноважень сільської ради віднесено організацію і здійснення землеустрою, вирішення інших питань у сфері землеустрою, відповідно до закону.

Пунктом 2.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України від 18 травня 2010 року № 376 (зі змінами) передбачено, що після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками складається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів) у разі, якщо вони не заявляють претензій до існуючих меж.

Згідно із пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженого ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час і місце проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) за позовом про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку зроблено такі висновки: «Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передання земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку».

За наслідками касаційного перегляду Верховний Суд у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивач не довів порушення своїх прав оспорюваними державними актами, оскільки позивач не має доказів на підтвердження правомірного володіння чи користування земельною ділянкою, яка знаходиться в межах земельної ділянки, на яку відповідач отримав державні акти. Інші земельні ділянки, які належать позивачу на праві власності, не накладаються на ділянки відповідача.

Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 583/669/15-ц (провадження № 61-756св20) за позовом про визнання державних актів недійсними, скасування державної реєстрації земельних ділянок зазначив, що між сторонами у справі, які є суміжними землекористувачами, склалася така ситуація, за якої фактичне розташування як земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу, так і фактичне розташування земельних ділянок, належних відповідачам, не відповідає координатам їх розташування, лінійним розмірам та площам, зазначеним у державних актах на ці земельні ділянки. Тобто порушення вимог земельного законодавства має місце у всіх сторін у цій справі. За обставинами, встановленими судами, потрібно внести зміни до Національної кадастрової системи та впорядкувати земельні ділянки у населеному пункті, оскільки не тільки каталоги координат двох земельних ділянок лежать невірно. З наведених підстав Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки його задоволення не вирішить спір по суті та призведе до нових спорів, оскільки дзеркальне порушення норм земельного законодавства має місце і щодо земельних ділянок відповідачів, і щодо земельної ділянки позивача. Верховний Суд наголосив, що сторонам у справі потрібно усунути технічні помилки, допущені під час визначення меж суміжних земельних ділянок, яке проводилось у різний час, відповідно до порядку, визначеного у пункті 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр». Встановлення (відновлення) меж земельних ділянок потрібно у зв`язку з неможливістю визначення меж, які б відповідали державним актам, можливо, і шляхом зміни площі, лінійних розмірів та конфігурації земельних ділянок обох сторін. Таке встановлення (відновлення) може бути здійснено за згодою сторін як за фактичним використанням, так і за межами, які сторони погодять між собою. Лише у разі якщо цей спосіб виявиться недієвим чи згоди щодо визначення конкретних меж земельних ділянок не буде досягнуто, позивач, як і інші жителі населеного пункту, чиї права порушені у результаті невідповідності інформації землевпорядної документації фактичним даним щодо площі, лінійних розмірів та конфігурації земельних ділянок, так і даним, визначеним державними актами, можуть звернутись до суду за захистом порушених прав.

У постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 379/7085/14-ц (провадження № 61-2585св21) за позовом, зокрема, про визнання недійсними розпоряджень місцевого органу виконавчої влади, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, Верховний Суд врахував, що зібрані у справі докази у взаємозв`язку та сукупності не дають підстав для висновку, що земельна ділянка відповідача перешкоджає у доступі до земельної ділянки позивача та накладається на дорогу, яка перебуває у загальному користуванні. Всупереч статті 81 ЦПК України позивач не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема того, що земельна ділянка відповідача накладається на межі земельної ділянки позивача, а відсутність його підпису на документах про встановлення межових знаків за умови, що межі земельних ділянок сторін не накладаються, не може бути достатньою підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я відповідача. Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним державного акта, оскільки права позивача не порушено.

У справі, що переглядається, висновки суду не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду, оскільки у даних справах, суди виходили з конкретних обставин кожної із цих справ та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. На відміну від обставин, встановлених у зазначених справах,

У справі, що переглядається, позивачка не надала належних доказів на підтвердження того, що відповідачі порушують її право на володіння її майном., а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову через недоведеність та безпідставність вимог, щодо порушеного права позивача володіння його земельною ділянкою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що дійсність обставин у даній справи, встановлення меж необхідно встановлювати за допомогою спеціальних навичок, а саме призначення експертизи, однак а ні у суді першої інстанції ані в апеляційній дане клопотання заявлено не було, а представник позивачки навпаки наполягав встановити обставини справи за наявними у справі доказами, що є неможливим без залучення відповідних експертів.

Належних і достатніх доказів на підтвердження порушення своїх прав позивачем у порушення вимог статті 81 ЦПК України суду не надано.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом, їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову, оскільки колегія суддів вважає, позивачкою належними доказами не доведено порушення її прав.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Позивачем належним чином не спростовано наведені у даному рішенні обставини, а тому апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов обгрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Стосовно апеляційної скарги на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Так, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 року у справі №756/2114/17 звернув увагу на наступне. Враховуючи положення ст.28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зроблено висновки, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 року у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У разі недотримання вимог ч.4ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається,що відповідач на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надав:. копію квитанції № ПН-1660650 від 06.10.2020 року, копію квитанції № ПН-1822768 від 24.11.2020 року, копію квитанції № ПН-3069228 від 31.03.2022 року, копію квитанції від 10.06.2022 року, копію квитанції від 17.08.2022 року.

копію квитанції № 9286-4633-3381-1587 від 04.11.2022 року, копію квитанції № ПН-3294403 від 09.12.2022 року, копія квитанції № ПН-3411429 від 07.04.2023 року, копію квитанції № ПН-3467590 від 31.05.2023 року, копію квитанції № ПН-3690297 від 25.01.2024 року, копію квитанції № ПН-3755759 від 11.04.2024 року, копію квитанції № 9348-7704-9092-8006 від 19.07.2024 року., копію договору № 9 від 28.01.2020 року, копію додаткової угоди № 2 до договору № 9, копію додаткової угоди № 3 до договору № 9..копію акту приймання-передачі наданих послуг з професійної правничої допомоги від 19.07.2024 року.

Матеріалами справи встановлено, що загальна сума витрати понесених у суді першої інстанції відповідачем, становить 38 346, 06 грн.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 20000 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки дана сума є завищеною і не відповідає критерію складності справи та обсягом наданих послуг, а отже колегія суддів дійшла висновку, що сума на відшкодування витрати на правничу підлягає зменшенню до 4000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Дніпропетровського районного суду від 17 липня 2024 року підлягає залишенню без змін, оскільки, є таким, що ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права,а також на підставі наявних у справі доказах, а додаткове рішення суду від 14 жовтня 2024 року підлягає зміні, шляхом зменшення суми правничої допомоги, яка підлягає стягненню з позивачки на користь відповідача, через її безпідставне завищення.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Керуючись статтями 374, 375, 376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 4000 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи