Справа № Справа № 530/262/25
Номер провадження 2/530/310/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025

м.Зіньків

Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Ситник О.В., за участю секретаря Стрілець Л.Г. розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Тараненко Сергій Олександрович до ОСОБА_2 про визнання права власності , -

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Тараненко Сергій Олександрович до ОСОБА_2 про визнання права власності

На підтвердження позовних вимог вказав, що він ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент смерті проживав разом із своєю дружиною а позивача матір`ю ОСОБА_3 , спадщину вона прийняла шляхом постійного проживання на момент смерті батька. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент смерті проживала сама. За життя склала заповіт яким земельну ділянку заповіла своїй дочці , а сестрі позивача ОСОБА_2 , все інше майно синові , тобто позивачу по справі ОСОБА_1 .

Спадкова справа після смерті матері ОСОБА_3 заведена у державній нотаріальній конторі за заявами позивача ОСОБА_1 та відповідачки по справі ОСОБА_2 . Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок на ім`я ОСОБА_4 . Згідно довідки Власівського старостинського округу Зіньківської міської ради будинковолодіння яке розташоване за адресою село Горобії Полтавського району Полтавської області згідно погосподарської книги № 16 , особовий рахунок № НОМЕР_1 станом на 01.07.1990 рік відновилось до колгоспного двору , головою двору був ОСОБА_3 , членом двору була ОСОБА_4 З відомостей Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» вбачається, що державна реєстрація житлового будинку до 31.12.2012 року не проводилась, оскільки в поза судовому порядку позивач не може отримати спадкові документи тому змушений звернутись до суду.

Ухвалою суду від 18.02.2025 року відкрито загальне позовне провадження, підготовче судове засідання призначено на 04.03.2025 року та ухвалою закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду на 15.04.2025 року ( а.с. 27, 41) .

В судове засідання 15.04.2025 року позивач та його представник адвокат Тараненко С.О. не з`явилися, до суду подали заяву, в якій виклав прохання провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити їх (а.с. 61). Відповідачка ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явилася , повідомлена належним чином , надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовін вимоги визнала в повному обсязі ( а.с. 62).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні без фіксування судового процесу .

Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачем по справі є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований АДРЕСА_1 ( а.с. 5), батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с. 6) , відповідачкою по справі є ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 7) , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_6 ( а.с. 8) , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 9) , на момент смерті проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 разом із ОСОБА_4 ( а.с. 11) , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с.10) , на момент смерті проживала та зареєстрована сама ( а.с. 11) , 12.09.2011 року за життя ОСОБА_3 склала заповіт відповідно до якого земельну частку пай заповіла дочці ОСОБА_2 , а решту майна і житловий будинок заповіла своєму синові ОСОБА_1 ( а.с. 12) , спадкова справа після смерті ОСОБА_3 заведена у Зіньківській державній нотаріальній конторі ( а.с. 13) , відповідно до довідки Власівського старостинського округу відповідно до по господарської книги № 16 , особовий рахунок № НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 станом на 01.07. 1990 року домогосподарство відносилось до колгоспного двору , головою двору був ОСОБА_3 , членом двору дружина ОСОБА_4 ( а.с. 14) , з відомостей Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» вбачається, що державна реєстрація житлового будинку до 31.12.2012 року не проводилась ( а.с. 14) , відповідно до технічного паспорта житловий будинок який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 складається з житлового будинку ( літ. А-1) ,рік побудови 1966 , літня кухня ( літ. Б, б) , сарай ( літ. В) , погріб ( літ. в) , гараж ( літ. Г) , сарай ( літ. Д) , колодязь питний № 1 , ворота огорожі № 2 , огорожа № 3 , огорожа № 4 ( а.с. 15-17) , нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 на житловий будинок оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно ( а.с. 18) , інтереси позивача ОСОБА_1 представляє адвокат Тараненко С.О. ( а.с. 19-21) , Зіньківська державна нотаріальна контора надіслали копію спадкової справи заведену після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 від 06.12.2024 року за № 278/2024 , спадкування відповідно до заповіту , спадщину прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с. 54-60) .Оскільки в поза судовому порядку позивач не може отримати спадкові документи тому звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями як за спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері ( а.с. 1-4

У відповідності до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до довідки Власівського старостинського округу відповідно до по господарської книги № 16 , особовий рахунок № НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 станом на 01.07. 1990 року домогосподарство відносилось до колгоспного двору , головою двору був ОСОБА_3 , членом двору дружина ОСОБА_4 ( а.с. 14), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , своєї долі у бувшому колгоспному дворі не виділяв , після його смерті членом колгоспного двору залишалась і проживала ОСОБА_4 ( а.с. 11)

Нині чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспний двір». З прийняттям Закону України «Про власність» від 07.02.1991, який втратив чинність 20.06.2007 року, колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного Кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718-XII, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, члени всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та ін.), особи котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. Громадяни члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували в родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору.

У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. За загальним правилом, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126 ЦК УРСР). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України Про власність щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;

в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору;

г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.За приписами ст. 120, ст. 121, ст. 123 ЦК Української РСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (1217 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 п. 4 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5, видача свідоцтва про спадщину на майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

В матеріалах справи відсутні докази про виділення частки у бувшому колгоспному дворі за життя ОСОБА_3 , також немає доказів що він як суб`єкт права спільної сумісної власності заповів свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Тобто спадщина відкрилась на спадкування житлового будинку тільки після смерті останнього члена бувшого колгоспного двору , а саме ОСОБА_4 , вона за життя склала заповіт яким житловий будинок заповіла ОСОБА_1 , а тому дане право може виступати об`єктом спадкування в цілому .

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Факт прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини після смерті матері ОСОБА_3 підтверджується інформацією державного нотаріуса , тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за позивачем ОСОБА_1 в цілому як за спадкоємцем за заповітом після смерті його матері ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст.13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 76 , 81 , 141, 200 , 258, 263, 264, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Тараненко Сергій Олександрович до ОСОБА_2 про визнання права власності- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 право приватної власності на житловий будинок який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та складається з житлового будинку ( літ. А-1) ,рік побудови 1966 , літня кухня ( літ. Б, б) , сарай ( літ. В) , погріб ( літ. в) , гараж ( літ. Г) , сарай ( літ. Д) , колодязь питний № 1 , ворота огорожі № 2 , огорожа № 3 , огорожа № 4 як за спадкоємцем за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 його матері ОСОБА_4 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано

СуддяО. В. Ситник