Справа №705/1799/18
2/705/70/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі головуючого-судді Гудзенко В.Л.

при секретарі Музичук Л.В.

за участю:

представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до Уманського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 . У відповідності до вимог ЦК України вони прийняли спадщину, як спадкоємці, які бажають приймати спадщину, але на час відкриття спадщини не проживали постійно із спадкодавцем та подали заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини до Уманської районної державної нотаріальної контори, проте свідоцтва про право на спадщину вони отримати не можуть, оскільки як виявилось покійна ОСОБА_7 за життя склала 29 січня 2018 року заповіт на належне їй майно на відповідача по справі. Ознайомившись із змістом даного заповіту ними було встановлено те, що заповіт складено і записано зі слів ОСОБА_7 , посвідчений секретарем Краснопільської сільської ради, прочитаний нею вголос, відповідає її дійсним намірам. Відповідно до ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вважають даний заповіт недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. На час складення заповіту покійній ОСОБА_7 виповнився 81 рік. Вона була хворою людиною, оскільки в 2015 році перенесла ішемічний інсульт, після чого досить тривалий час реабілітувалась. Проте повне одужання так і не настало, у покійної залишились явища після перенесеного МІІ у вигляді вираженого лівобічного геміпарезу, вираженого церебростенічного синдрому, вона страждала від постійних головних болів, стан її здоров`я був середньої тяжкості, у неї часто було запаморочення голови і заторможення, мова була уповільнена, порушена координація рухів, погана пам`ять, вона часто не розуміла значення того, що робила та говорила. Дані обставини підтверджуються копіями історій стаціонарного хворого та копією амбулаторної картки хворого. Виходячи з того, що покійна на час складення заповіту була хворою та не розуміла значення своїх дій, внаслідок захворювань, якими вона хворіла, то заповіт складений та посвідчений з порушенням вимог закону, а тому такий заповіт повинен бути визнаний судом недійсним.

27.06.2018 на адресу суду надійшов відзив від відповідача, в якому позовні вимоги відповідач не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що у зв`язку з тяжким фізичним станом ОСОБА_7 , він на відміну від позивачів допомагав їй по господарству, приводив лікаря, приносив продукти харчування та ін.., в зв`язку з чим остання склала на нього заповіт. Позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своєї позовної заяви.

Представник позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та просив задоволити з підстав викладених у позовній заяві та висновків судово психіатричних експертів.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що показами свідків спростовується викладене в позовній заяві, ОСОБА_7 усвідомлювала значення своїх дій під час складання заповіту на ім`я відповідача, а тому просили в задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 була її свекрухою. Разом проживали з 1995 по 2006 р. У 2015 у ОСОБА_7 стався інсульт, то вони відвідували її в лікарні, ОСОБА_6 там не бачили. Після лікарні вони відвідували її майже кожного дня. В бабки були проблеми з зором, пам`яттю, бувало не впізнавала, ходити дуже не могла. До дня смерті її здоров`я погіршувалося, поведінка ставала неадекватною. ОСОБА_8 , що вона ховала їжу під подушку, матрац. Були моменти, коли свекруха не впізнавала, забувалася. Вона ходити не могла, лише з паличкою могла трохи пройти. Їй допомагали сусіди, доглядав ОСОБА_9 .. В покійної ОСОБА_7 вони були за два дні, як ОСОБА_6 її забрав до себе. ОСОБА_6 наговорив бабці, щоб вона з ними не спілкувалася. ОСОБА_6 її забрав до себе додому зимою 2018 року, вона прожила в нього днів 20 і померла, до неї він нікого не пускав.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що коли ОСОБА_7 залишилася сама, вони постійно з дружиною ОСОБА_5 її відвідували. Ще її відвідував племінник покійної ОСОБА_9 .. Вони привозили їй їжу. Після перенесеного інсульту, вона останнім часом вже могла сама і по хаті ходити. Після інсульту вона стала трохи не спокійна, могла таблетками кинути. Він не помічав у її діях не адекватної поведінки.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_7 разом працювали. Як стався в неї інсульт, то провідувала її, так як остання не далеко проживала. Коли ОСОБА_7 вже стала після інсульту не ходити, то вона її відвідувала раз в тиждень чи рідше. Сама себе ОСОБА_7 не могла доглядати, однак вона все розуміла, відповідала, як нормальна людина, ніякої плутанини в її словах не було. ОСОБА_7 допомагав ОСОБА_6 та сусідка, якій платили за це. Позивачів у ОСОБА_7 ніколи не бачила. Коли в ОСОБА_7 стався інсульт, то вона була в лікарні, а тоді вже дома. ОСОБА_12 , яка працювала на ФАПі, приходила до покійної. ОСОБА_5 була невісткою ОСОБА_7 , поки був живий чоловік ОСОБА_5 , то вони жили з покійною ОСОБА_7 .. За тиждень до смерті ОСОБА_7 вона була у неї, тоді коли її не було кому доглянути, її забрав до себе ОСОБА_6 ..

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 знає з 1972 року, жили по сусідству. ОСОБА_7 була при розумі і здорова. Після інсульту зразу не виходила. Після лікарні ОСОБА_7 жила у своєї сестри, тоді син привіз її додому. Вона щодня приходила до ОСОБА_7 , робила масаж руки, ноги і підтримуючи водила по хаті. ОСОБА_7 була при розумі, всіх впізнавала, провалів у пам`яті не було. Позивачів знає, внуки живуть в м. Київ та не приїжджали, ОСОБА_5 у ОСОБА_7 застала лише один раз. ОСОБА_6 доглядав покійну ОСОБА_7 , щоденно приходив, тоді забрав її до себе, так як її ніхто не хотів доглядати.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 проживала по сусідству. Після інсульту її до себе забрав відповідач, а до неї зверталися за медичною консультацією, вона перев`язувала ноги ОСОБА_7 . Вона спілкувалася з ОСОБА_7 , як до інсульту так і після інсульту, її психічний стан не змінився, була адекватною, сумувала, що нікому не потрібна. Вона не забувала, всіх впізнавала, не плуталася в словах. ОСОБА_7 говорила, що хоче переписати своє майно на відповідача, бо він багато для неї зробив.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_7 проживали по сусідству та вона її деякий час доглядала. Коли в ОСОБА_7 стався інсульт, то психічний стан в неї не змінився . У ОСОБА_7 було дві доглядальниці. На ніч вона замикала ОСОБА_7 в будинку. ОСОБА_7 розуміла значення своїх дій, сама отримувала пенсію. По хаті ОСОБА_7 ходила сама, на двір її з паличкою виводила. ОСОБА_7 говорила, що складе заповіт на того хто її доглядатиме.

Допитавши учасників процесу, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30.03.2018.

Синами ОСОБА_7 та ОСОБА_16 являвся ОСОБА_17 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_18 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження.

Дітьми ОСОБА_17 є позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження.

ОСОБА_19 є ОСОБА_20 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та його спадкоємцем є мати ОСОБА_5 , позивач у справі.

29 січня 2018 року ОСОБА_7 склала заповіт, який посвідчений секретарем Краснопільської сільської ради Уманського району Черкаської області Багмут О.С., згідно якого на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті заповіла ОСОБА_6 .

Позивачі стверджують, що померла ОСОБА_7 на час складення заповіту була хворою та не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок захворювань, якими вона хворіла, то заповіт складений та посвідчений з порушенням вимог закону, а тому такий заповіт повинен бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також не охоплення заповітом всієї спадщини.

Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом(частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК Українитощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК України) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК України) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту:

1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю;

3) заповіт складається особисто заповідачем;

4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК України.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст.225ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7).

При цьому суд враховує, що в контексті ч. 1 ст.225 ЦК України заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №201 від 04.06.2021, ОСОБА_7 , на час складання нею заповіту 29.01.2018, страждала на органічний психічний розлад, набутий внаслідок перенесеного у 2015 році мозкового ішемічного інсульту в басейні ПСМА та внаслідок хронічної дисциркуляторної енцефалопатії Н ІІІ змішаного генезу, з домінуючими вираженими мнестико-інтелектуальними розладами, маячними включеннями ( хворобливі ідеї збитку ), на тлі грубої вогнищевої неврологічної симптоматики у вигляді вираженого спастичного лівобічного геміпарезу, вестибуло-атактичного синдрому через що на вказаний період часу була не здатна усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №35 від 21.01.2025, ОСОБА_7 , на час складання нею заповіту 29.01.2018, страждала на органічний психічний розлад, набутий внаслідок перенесеного у 2015 році мозкового ішемічного інсульту в басейні ПСМА та внаслідок хронічної дисциркуляторної енцефалопатії Н ІІІ змішаного генезу, з домінуючими вираженими мнестико-інтелектуальними розладами, маячними включеннями ( хворобливі ідеї збитку ), на тлі грубої вогнищевої неврологічної симптоматики ( виражений спастичний лівобічний геміпарез, вестибуло-атактичний синдром ) через що на вказаний юридично значимий період часу вона не могла усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.

За таких обставин, коли ОСОБА_7 під час складання заповіту 29.01.2018 року страждала на органічний психічний розлад, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується належними та допустимими доказами у справі, зокрема, висновками судово-психіатричного експерта, які є категоричними, суд вважає, що даний заповіт складений за відсутності волевиявлення заповідача, а тому є недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Таким чином, аналізуючи зібрані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачів.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як встановлено в судовому засіданні, позивачі понесли судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору за подачу позовної заяви, заяви про забезпечення позову, заяви про забезпечення доказів в сумі по 480 грн. 57 коп. кожний, що підтверджується квитанціями (т. 1 а.с. 1-4, 98-100, 176-178, ), та витрат на професійну правову допомогу по 5000 грн. кожний( т.1 а.с.177-183), а тому дані витрати суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача.

Керуючись ст.ст. 207, 225, 1223, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним - задоволити.

Визнати недійсним заповіт, який був складений 29 січня 2018 року від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_6 , посвідчений секретарем Краснопільської сільської ради Уманського району Черкаської області, зареєстрований в реєстрі за №2.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 480 грн. 57 коп. та витрати на професійну допомогу в сумі 5000 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в сумі 480 грн. 57 коп. та витрати на професійну допомогу в сумі 5000 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір в сумі 480 грн. 57 коп. та витрати на професійну допомогу в сумі 5000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 17 квітня 2025 року.

Суддя В.Л. Гудзенко