Справа № 206/2024/25
Провадження № 2-о/206/133/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2025 Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Поштаренко О.В.,

присяжних: Козловської Л.В.

Дорошевського А.В.

за участю секретаря судового засідання Содоль М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

за участю:

прокурора Івах Н.А.

представника заявника лікаря-психіатра ОСОБА_2

захисника-адвоката Романцова М.В.

особи, стосовно якої вирішується питання

про надання психіатричної допомоги

у примусовому порядку ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

В обґрунтування заяви зазначено, що 11 квітня 2025 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 був госпіталізований до психіатричного стаціонару, направлення на госпіталізацію видано полковником медичної служби ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): розлади психіки та поведінки. За думкою комісії лікарів, хворий ОСОБА_1 у зв`язку зі своїм станом виявляє безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , письмової згоди на госпіталізацію до КП «ДБКЛПД» ДОР не надав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою.

У судовому засіданні представник заявника лікар - психіатр Петрова П.Г. просила задовольнити заяву, оскільки останній потребує лікування, у зв`язку з його психічним станом, наразі має стабільний стан завдяки медичному лікуванню, яке він наразі отримує в лікарні. ОСОБА_1 є військовослужбовцем, як було зазначено лікарем медичної служби військової частини, останній не вживав їжу та не виконував накази. Небезпеки до себе та оточуючих не становить.

Прокурор в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні заяви.

Особа, стовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 у судовому засіданні не міг визначитись з позицією щодо необхідності його госпіталізації. Вважав себе здоровою та зазначив, що він може самостійно приймати лікування. Також зазначив, що їжу вживав, але потроху, оскільки не встигав, а накази виконував тому, що їх не можливо не виконувати. Зазначив, що згоден повернутися до військової частини для несення в подальшому військової служби.

Захисник-адвокат Романцов М.В. при вирішенні питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 зазначив, що він заперечує проти задоволення заяви, оскільки останній самостійно може надати згоду на лікування, проте вказана згода останнім не надана, твердження лікаря щодо необхідності госпіталізації ОСОБА_1 нічим об`єктивно не підтверджується, а відтак підстави для примусового лікування останнього в психіатричному закладі, відсутні. Також зазначив, що ним подано відзив на заяву в якому викладено обґрунтування, щодо відмови в задоволенні заяви.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника лікаря - психіатра, особи, стовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 , думку прокурора, захисника, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

В силу ст. 14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

У судовому засіданні було встановлено, що 11 квітня 2025 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 був госпіталізований до психіатричного стаціонару, направлення на госпіталізацію видано полковником медичної служби ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): розлади психіки та поведінки.

В заяві зазначено, що при обстеженні психічного стану особи в приймальному відділенні КП «ДБКЛПД» ДОР черговий лікар-психіатр ОСОБА_2 підтвердила наявність психічних розладів та встановлено діагноз: F23.1 Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії.

Згідно з приписами ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтями 12,81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження передбачені вищезазначені підстави для госпіталізації хворого.

Зокрема, представником заявника будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 виявляє безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби - суду надано не було.

Особа, стосовно якої розглядається заява ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в судовому засіданні стверджував, що почуває себе добре та зазначив, що він може самостійно може приймати лікування. Також зазначив, що їжу вживав, але потроху, оскільки не встигав, а накази виконував тому, що їх не можливо не виконувати. Згоден повернутися до військової частини для несення в подальшому військової служби. Протилежного в судовому засіданні встановлено не було.

Без встановлення того факту, що особа виявляє безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, до неї неможливо застосувати такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку та зважаючи на відсутність будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 виявляє безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає.

Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання.

Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги),наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно з частиною першою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви КП «ДБКЛПД» ДОР щодо надання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 допомоги в примусовому порядку слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 212, 259, 263-265, 268, 339-342 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги - відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя О.В. Поштаренко

Присяжні: Л.В. Козловська

А.В. Дорошевський