Справа № 486/200/25
Провадження № 2/486/514/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 квітня 2025 року м. Південноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Волощук О.О.,

за участю секретаря судового засідання Гайдук А.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Южноукраїнська міська територіальна громада в особі Південноукраїнської міської ради, виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Южноукраїнська міська територіальна громада в особі Южноукраїнської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . Квартира не приватизована. В квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 , 2011 року народження. Відповідач ОСОБА_2 фактично не поживає у вказаній квартирі з 2013 року, що підтверджується актом, його речі в квартирі відсутні. В 2013 році відповідач виїхав з м. Южноукраїнська і на цей час позивачу не відомо де він проживає. Останні три роки з ним взагалі відсутній зв`язок. За період з 2013 року відповідач жодного разу не з?являвся у квартирі АДРЕСА_1 , де проживає позивач і всі обов?язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені тільки на позивача. Будь-яких перешкод у проживанні за місцем реєстрації відповідачу ніхто не чинить, добровільно з реєстрації ОСОБА_2 не знімається. Позивач зазначив, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі не дає йому можливості реалізувати право на отримання субсидії у відповідному розмірі створює проблеми у нарахуванні плати за комунальні послуги та порушує його право на вільне користування житлом. Тому позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10.02.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 04.03.2025 року залучено в якості третьої особи виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради Миколаївської області, витребувано докази.

Ухвалою суду від 27.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі.

Представники Південноукраїнської міської ради та виконкому в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог не заперечували. Зазначили, що рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 07.11.2024 №1975 "Про заміну найменування юридичної особи "виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради" вирішено змінити найменування юридичної особи "виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради" на "виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради". Також рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 07.11.2024 №1974 "Про заміну найменування юридичної особи "Южноукраїнська міська рада Миколаївської області" вирішено змінити найменування юридичної особи "Южноукраїнська міська рада Миколаївської області" на "Південноукраїнська міська рада". До заяв додані відповідні докази.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд його задовольнити. Суду пояснив, що відповідач є його сином, який ще у 2013 році поїхав за кордон на заробітки, там одружився, створив сім`ю. Останніх три роки позивач з сином зв`язок не підтримує. Квартира не приватизована і позивач бажає використати своє право на приватизацію наданого йому житла. Наразі у квартирі проживає позивач, його дружина та дочка з онукою. Зазначив, що ніколи не чинив відповідачу перешкод в користуванні житлом.

В судове засідання відповідач не з`явився з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації проживання, а також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Відзив на позов не надав, із будь-якими заявами, клопотаннями не звертався.

На підставі ст. 281 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу заочно.

Заслухавши позивача, свідків, дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що ордер №345 від 17.09.2009 року виданий ОСОБА_1 на сім`ю з чотирьох осіб на право зайняття житлового приміщення житловою площею 26,8 кв.м., яке складається з двох ізольованих кімнат, за адресою: АДРЕСА_2 . Ордер виданий згідно рішення виконкому Южноукраїнської міської ради №271 від 19.08.2009 року. Склад сім`ї: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_2 , дочка- ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 09.01.2025 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 17.08.2009 року: позивач ОСОБА_1 , 1962 р.н.; ОСОБА_3 , 1964 р.н. (дружина), ОСОБА_2 , 1987 р.н. (син), ОСОБА_4 , 1989 р.н. (дочка) та з 23.09.2011 зареєстрована ОСОБА_5 , 2011 р.н. (онука).

Відповідно до акту ОСББ «Дев`ятий квартал» про не проживання від 15.01.2025, складеним сусідами позивача, ОСОБА_2 з липня 2013 року не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Дані обставини також підтвердили свідки в судовому засіданні.

Згідно повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10.04.2025 року, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з ТОТ України громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 08.11.2017 по 29.01.2025 року (11.08) в базі даних не виявлено. Зазначено, що зберігання в базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08.11.2017 року.

Відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.03.2025 ОСОБА_2 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , на військову службу до ЗСУ не був призваний.

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, станом на день ухвалення судом рішення у даній справі ОСОБА_2 залишається зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона живе з позивачем в одному під`їзді, є старшою по під`їзду, тому знає людей, які в цьому під`їзді проживають. Їй відомо, що у позивача є син та дочка. Була знайома з сином позивача. Їй відомо, що він поїхав на заробітки за кордон. Бачила його останній раз приблизно 10 років тому.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є сусідом позивача, їх квартири мають спільну площадку, йому відомо, що у позивача є син ОСОБА_9 , який з ним проживав разом. В останнє бачив сина позивача років 10 тому.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Статтею 71 Житлового кодексу України визначені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №201/10924/13-ц).

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа №464/7923/16-ц).

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач відсутній за місцем реєстрації проживання понад шість місяців без поважних причин, з заявами щодо збереження житла не звертався, витрат по утриманню житла не несе, його речей у квартирі немає і даним житлом відповідач не цікавиться, не вважає його своїм, перешкод для користування цим житлом також не встановлено, суд вважає можливим на підставі ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування житлом.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Про стягнення судових витрат вимоги позивачем не заявлялись.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України, Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», ст.ст.4,5,10,76-82,89, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О. О. Волощук