ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 463/7385/23

провадження № 61-14777св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іващенка Андрія Івановича, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2024 року

у складі судді Жовніра Г. Б., додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2024 року у складі судді Жовніра Г. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2024 рокуу складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення, який в подальшому уточнила.

2. Позовну заяву мотивувала тим, що вона є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , де проживає разом із своєю сім`єю.

3. Іншим співвласником будинку є ОСОБА_5 .

4. У спірному будинку проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі згоди іншого співвласника ( ОСОБА_5 ).

5. Вона згоди на проживання відповідачів як співвласник житлового будинку не надавала.

6. Відповідачами вчиняється психологічний тиск щодо неї, а також здійснюються не узгоджені із нею ремонтні роботи як в будинку, так і на прибудинковій території.

7. На переконання позивача незаконне володіння та користування (включаючи проживання) відповідачами майном, належним на праві спільної часткової власності їй та ОСОБА_5 , чинить перешкоди для реалізації нею права власності.

8. У зв`язку із зазначеним просила суд:

- усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком

АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із самовільно зайнятого ними житлового будинку

АДРЕСА_1 , та зобов?язати їх звільнити всі приміщення цього будинку та прибудинкову територію від свого майна;

- заборонити ОСОБА_5 чинити перешкоди в користуванні нею та членами її сім?ї житловим будинком АДРЕСА_1 та надавати іншим особам право володіння, користування, проживання без її згоди, як співвласника вказаного будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

9. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2024 року

у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

10. На переконання районного суду, у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 належить по 1/2 частині вказаного будинку із визначенням кожному із співвласників конкретних приміщень, ОСОБА_5 , як власник визначених приміщень, має право надати їх у користування будь-яким особам.

11. При цьому вчинення перешкод у користуванні приміщеннями, належними безпосередньо ОСОБА_1 на праві власності зі сторони відповідачів, судом не встановлено.

12. У зв`язку із зазначеним районний суд дійшов висновку про відсутність доведеного в судовому порядку порушення законних прав, свобод та інтересів позивача.

Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції

13. Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова

від 14 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.

14. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

15. Ухвалюючи додаткове рішення у справі про стягнення на користь відповідачів понесених у суді першої інстанції судових витрат, районний суд виходив із того, що надані представником відповідача документи щодо понесених витрат відповідають вимогам положень статті 137 ЦПК України, відповідно, у зв`язку із ухваленим судовим рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог такі підлягають компенсації із позивача на користь відповідачів.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

16. Постановою Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2024 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2024 року залишено в силі.

17. Залишаючи апеляційну скаргу позивача без задоволення, а судові рішення без змін, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції стосовно того, що ОСОБА_5 , як власник чітко визначених приміщень, має право надавати такі приміщення будь-яким особам.

18. Крім того, апеляційний суд виснував обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо того, що відповідачами у справі не чиняться позивачу перешкоди

у користуванні приміщеннями, які належать позивачу на праві власності.

19. Також апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування відповідачам понесених витрат на правничу допомогу у зв`язку із судовим розглядом справи, оскільки районним судом враховано надані докази, необхідність правничої допомоги, співмірність витрат на таку допомогу, а також витрачений адвокатом час.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

20. У листопаді 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Іващенка А. І., на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2024 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року.

21. Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

22. Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

23. У касаційній скарзі представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

24. Підставою касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 521/6487/20 (провадження № 61-7945св22) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

25. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору дійшли помилкових висновків про законність вселення позивачів, які не є членами сім`ї відповідача, оскільки позивачем, як співвласником 1/2 частини будинку, дозвіл на таке вселення не надавався. Також звертає увагу на відсутність будь-яких договорів на підтвердження права позивачів користуватися частиною будинку.

26. На переконання заявника касаційної скарги право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 поширюється на все спільне майно (будинок), тоді як частка у праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

27. Відтак, на переконання заявника, сама по собі присутність (перебування)

у будь-якій частині будинку відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також їх дії у будинку є порушенням права власності співвласника будинку ( ОСОБА_1 ), а таке порушене право, в свою чергу, підлягає судовому захисту шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із будинку без надання іншого жилого приміщення.

28. Додатково заявник, у випадку задоволення касаційної скарги в частині оскарження судових рішень по суті вирішення спору, просить скасувати також додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2024 року.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

29. У грудні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката Когут Л. І., на касаційну скаргу, в якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами із дотриманням норм матеріального та процесуального права,

а доводи касаційної скарги, в свою чергу, є необґрунтованими.

30. Зокрема, вказує на те, що вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 жодним чином не порушує права позивача, оскільки в реальному користуванні ОСОБА_5 перебувають всі приміщення на 1 поверху будинку, які, в свою чергу, були набуті ним в порядку спадкування після смерті діда - ОСОБА_7 . При цьому право власності ОСОБА_5 на вказану частину будинку зареєстровано у встановленому законом порядку.

31. ОСОБА_1 , в свою чергу, набула право власності на конкретні приміщення в будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 15 червня 1999 року.

32. Таким чином, на переконання заявника відзиву, посилання касаційної скарги на те, що спірний будинок належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, яке поширюється на все майно, є безпідставними, оскільки як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_5 є власниками різних окремих приміщень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

33. Судами попередніх інстанцій встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

34. Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що підставою для державної реєстрації спільної часткової власності на 1/2 частину будинку за ОСОБА_5 є свідоцтво про право на спадщину, видане 19 червня 2017 року після смерті його діда - ОСОБА_7 .

35. Згідно з змістом згаданого вище свідоцтва, відповідно до рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року,

в реальне користування ОСОБА_5 , як спадкоємця, переходять всі приміщення на 1 поверсі будинку, крім сходової клітки під літ.VIII/10,60 кв. м.; балкон, підвальні приміщення під літ. VI/22,20 кв. м. і ІV/7,50 кв. м. та половина горища з правої частини будинку, а також сарай літ «В». У спільному користуванні співвласників є: двір, частина сходової клітки під літ.І/2,10 кв. м., приміщенні під літ. ІІІ/0,90 кв.м, ІІ/5,00 кв. м., під літ. V/18,40 кв. м., під літ. ІХ/10,80 кв. м. і сходова клітка VІІІ/10,60 кв. м.

36. ОСОБА_1 є власником 1/2 спірного будинку на підставі договору дарування від 15 червня 1999 року, відповідно до змісту якого вона прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 . Квартира складається з трьох кімнат житловою площею 58,70 кв. м., коридору 7,00 кв. м., вбиральні 0,80 кв. м., ванної кімнати 3,10 кв .м., кухні 6,00 кв. м., балкону; загальна площа квартири 75,60 кв. м., кімнати в підвалі 16,70 кв. м., частини підвалу

7,30 кв. м., половини горища та гаража, що в цілому складає 1/2 будинку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

37. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

38. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

39. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

40. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

41. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

42. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

43. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

44. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

45. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

46. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

47. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

48. Таким чином, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

49. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

50. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

51. У цій справі між сторонами виник спір щодо усунення перешкод

ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, зокрема, шляхом виселення осіб, які вселилися до будинку з дозволу іншого співвласника, - ОСОБА_5 .

52. Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що їй та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

53. Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилися до вказаного вище будинку без її згоди, не зареєстрували своє місце проживання, створюють перешкоди у користуванні житловим будинком, а тому вона, як співвласник житлового будинку, може вимагати усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення вказаних вище осіб.

54. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що сторонам ( ОСОБА_1 та

ОСОБА_5 ) на праві спільної часткової власності дійсно належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, із чітким визначенням кожному із співвласників конкретних приміщень.

55. ОСОБА_5 , як власник конкретно визначених приміщень, має право надати їх у користування будь-яким особам.

56. Таким чином, вселення відповідачів відбулось на законних підставах та з дозволу власника - ОСОБА_5 .

57. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається

в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

58. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

59. У статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений

у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

60. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

61. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).

62. Частиною першою, другою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що

є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

63. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

64. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

65. З аналізу зазначеної правової норми слідує, що вона регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу у натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При установленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається у користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки у праві спільної власності на нього. Виділені

у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки установлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

66. Відтак, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування встановлюється судом (постанова Верховного Суду від 24 липня

2019 року у справі № 464/1089/11 (провадження № 61-46316св18)).

67. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) зроблено висновок, що суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

68. Відтак, встановивши, що порядок користування житловим будинком, належним сторонам на праві спільної часткової власності було визначено рішенням Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року, врахувавши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 належить по 1/2 частині спірного будинку із чітким визначенням кожному із співвласників конкретних приміщень із подальшим вселенням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у визначені ОСОБА_5 житлові приміщення, а також врахувавши відсутність вчинення зі сторони відповідачів перешкод у користуванні житловим приміщенням позивачкою, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність порушеного права ОСОБА_1 та, як наслідок, відмови у задоволенні позову останньої.

69. При цьому Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що встановлений рішенням Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року порядок користування житловим будинком є обов`язковим, зокрема, для осіб, які набули частку в праві спільної часткової власності на таке майно. Таким чином, порядок користування житловим приміщенням, визначений рішенням суду, є обов`язковим для сторін у справі, що переглядається.

70. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 листопада

2023 року в справі № 521/6487/20(провадження № 61-7945св22), на які посилається заявник у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин справи,

а саме за відсутності попередньо визначеного порядку користування квартирою, у той час як у справі, яка переглядається Верховним Судом, порядок користування спільним будинком було визначено у змісті рішення Червоноармійського районного народного суду м. Львова від 24 травня 1984 року. Крім того, з правовстановлюючих документів сторін вбачається, що ними право власності набувалося на конкретно визначені приміщення, які відповідали частці у майні.

71. Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, то тлумачення положень статті 270 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення - засіб усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

72. Так, додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова

від 04 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн, на користь ОСОБА_3 , витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн

73. Доводів щодо незгоди заявника з визначеним судом розміром судових витрат касаційна скарга не містить.

74. Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

75. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

76. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

77. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

78. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують

у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00,

§ 23). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

79. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

80. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іващенка Андрія Івановича, залишити без задоволення.

2. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 14 березня 2024 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович