КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3856/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/21136/23

17 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мусійченка Миколи Георгійовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою шляхом виселення,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою шляхом виселення.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року у справі № 759/9349/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості в розмірі 2 958 105,74 грн., судовий збір в сумі 3 654 грн., а всього 2 961 759,74 грн.

На підставі вищевказаного судового рішення судом виданий 03 серпня 2016 року виконавчий лист № 759/9349/15-ц, що знаходився на примусовому виконанні у Святошинському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), виконавче провадження № НОМЕР_5.

18 серпня 2023 року Святошинським ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) винесена постанова про передачу майна стягувачу ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 759/9349/15-ц від 03 серпня 2016 року, а саме: 3-кімнатну квартиру, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , на загальну суму 1 452 430,00 грн., що належить боржнику: ОСОБА_1 .

22 серпня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук О.В. видано свідоцтво за реєстраційним № 2093, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з квартири АДРЕСА_2 , що складається з 3 (трьох) житлових кімнат, загальна площа квартири становить 72,60 м2, житлова площа становить 42,00 м2, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 28.03.2007 року, оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 28 березня 2007 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 13696195, реєстраційний номер об`єкта 86. 22 серпня 2023 року внесено в Державний реєстр речових прав відомості про речове право.

Позивач зазначав, що після придбання вищевказаної квартири вже більше двох місяців він позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися нею, оскільки після реалізації квартири попередній власник - ОСОБА_1 , а також його дружина ОСОБА_3 , сини ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , фізична особа ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровані у квартирі та ймовірно не виїхали (не виселилися) з квартири.

Разом з тим, попередній власник квартири має інше житло, а саме: будинок, що знаходиться у АДРЕСА_3 , до якого він може переїхати разом із дружиною ОСОБА_3. Крім того, сини ОСОБА_1 також мають інше житло, а саме: у ОСОБА_4 є квартира за адресою: АДРЕСА_4 ; у ОСОБА_6 є квартира за адресою: АДРЕСА_5 . Тобто, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мають власне житло, де ймовірніше за все і проживають разом із своїми дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Відповідач ОСОБА_8 є дружиною сина колишнього власника квартири, у якого є власне житло.

Посилаючись на те, що відповідачі не мають права власності на квартиру АДРЕСА_2 , але створюють йому перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні належним йому майном - квартирою, позивач просив суд: зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення останніх із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с. 51-52 том 1).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року клопотання представника позивача про закриття провадження в частині позовних вимог відносно відповідача ОСОБА_9 у цивільній справі № 759/21136/23 задоволено, провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_9 закрито, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (а.с. 124-125 том 1 ).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою шляхом виселення - задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8 608,80 грн. (вісім тисяч шістсот вісім гривень 80 копійок) у рівних частинах, тобто по 1 721,76 грн. (одна тисяча сімсот двадцять одна гривня 76 копійок) з кожного.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Ковальчук Анни Сергіївни про ухвалення додаткового рішення - задоволено.

Ухвалено додаткове рішення у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою шляхом виселення.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з основним та додатковим рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мусійченко Микола Георгійович подав апеляційні скарги, в яких за результатом апеляційного перегляду справи просить: скасувати частково рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення, яким задовольнити позов частково, а саме: виселити з оспорюваної квартири відповідача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 . В іншій частині позов залишити без задоволення; скасувати частково додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва та ухвалити у відповідній частині додаткового рішення нове судове рішення, яким задовольнити заяву позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 8 000 грн. В іншій частині додаткове рішення залишити без змін.

В обґрунтування змісту вимог апеляційних скарг зазначає, що судові рішення Святошинського районного суду міста Києва у цій справі є незаконними та несправедливим.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що сторона відповідача ОСОБА_1 не заперечуючи проти суті справи, а саме тієї обставини, що дійсно новий власник квартири має право виселити колишніх власників та членів їх сім`ї, проте заперечує щодо прийнятого судом першої інстацнії рішення стосовно осіб, які взагалі не є сторонами даної справи.

Зазначає, що малолітні діти відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 не були залучені до участі у справі в якості відповідачів, як особи наділені від народження цивільною правоздатністю, інтереси яких в суді у зв`язку з недосягненням дітьми віку цивільної процесуальної дієздатності, в обов`язковому порядку представлятимуть їх батьки - законні представники.

В матеріалах справи є довідка стосовно того, що окрім вказаних у позові осіб в оспорюваній квартирі з 2017-2018 років зареєстровані та проживають зі своїми батьками ще двоє малолітніх дітей, про яких не зазначено у позовній заяві, а саме: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Сторона відповідача ОСОБА_1 , посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 521/12590/21 вважає, що якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, вони не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Звертає увагу суду на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не зазначив про письмовий висновок Служби у справах дітей Святошинської РДА м. Києва від 22.12.2023 року № 40- 2430, яким Служба заперечувала проти виселення з квартири малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Також сторона відповідача ОСОБА_1 вважає за необхідне зазначити, що на сьогоднішній день Святошинським районним судом м. Києва розглядається цивільна справа № 759/19353/23 за позовом ОСОБА_3 до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Державного підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_2 про визнання електронних торгів недійсними, визнання правочину про перехід права власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію, поділ майна подружжя.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги щодо оскарження додаткового судового рішення представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мусійченко Микола Георгійович зазначає, що суд першої інстанції позбавив відповідачів права на оскарження остаточного розміру заявлених витрат на правову допомогу у відповідному судовому засіданні, оскільки розгляд справи за заявою позивача про відшкодування витрат на правову допомогу здійснювався судом без виклику сторін.

На переконання сторони відповідача ОСОБА_1 , витрати на правничу допомогу, які судом першої інстанції було стягнуто із відповідачів у розмірі 44 000,00 грн, не відповідають критерію реальності у зв`язку з відсутністю факту їх дійсності та необхідності, а також зазначає, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають критерію розумності та є завищеними по даній категорії справи, оскільки у питанні наявності права нового власника квартири виселяти з належного йому нерухомого майна осіб, які не є членами його сім`ї, практика судів є сталою. Вважає, що зазначена позивачем вартість витрат на складання позову не може складати 16 000 гри, як про це вказано у акті. Виготовлення письмових судових дебатів є нічим іншим, як копіюванням тексту позову, а відтак така послуга не може коштувати 8 000 гривень. До того ж, реально відбулось не 5 судових засідань, як про це вказано в акті здачі - прийняття викопаних адвокатом робіт від 26 вересня 2024 року, а лише три судові засідання.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мусійченко Микола Георгійович просили апеляційні скарги задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Ковальчук Анна Сергіївна просила апеляційні скарги сторони відповідача залишити без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції, не з`явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції учасники справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідачів ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., поясненння учасників справи, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 30 червня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу (справа № 759/9349/15-ц).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості в розмірі 2 958 105 грн. 74 коп., судовий збір в сумі 3 654 грн., а всього: 2 961 759 (два мільйони дев?ятьсот шістдесят одну тисячу сімсот п?ятдесят дев?ять) грн. 74 коп.

Судове рішення у справі № 759/9349/15-ц набрало законної сили та Святошинським районним судом міста Києва 03 серпня 2016 року видано виконавчий лист на виконання вказаного судового рішення, який пред?явлено стягувачем для виконання до органу, який здійснює примусове виконання рішень - до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністрерства юситиції (м. Київ), де відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа №759/9349/15-ц від 03 серпня 2016 року.

При примусовому виконанні виконавчого листа №759/9349/15-ц від 03 серпня 2016 року для задоволення вимог стягувача ОСОБА_2 державним виконавцем звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Третій електронний аукціон з реалізації нерухомого майна: трикімнатної квартири, загальною площею 72,60 кв.м., житловою площею 42.0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не відбувся у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів та стягувач за виконавчим провадженням ОСОБА_2 надав згоду на залишення за собою нереалізованого майна, а саме: трикімнатної квартири, загальною площею 72,60 кв., житловою площею 42.0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності боржнику, в рахунок погашення заборгованості (а.с. 10 том 1).

22 серпня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмирук О.В. видано свідоцтво за реєстраційним № 2093, яким посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з квартири АДРЕСА_2 , що складається з 3 (трьох) житлових кімнат, загальна площа квартири становить 72,60 м2, житлова площа становить 42,00 м2, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 28.03.2007 року, оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 28 березня 2007 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 13696195, реєстраційний номер об`єкта 86 (а.с.11 том 1).

Відомості про власника ОСОБА_2 щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 внесені державним реєстратором 22 серпня 2023 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підстава: свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (а.с. 12 том 1).

26 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 письмову вимогу (лист-прохання), в якому просив зазначених осіб протягом одного місяця з дня направлення даного листа звільнити ти виселитися із квартири АДРЕСА_2 (а.с.2429 том 1).

Згідно даних довідки з місця проживання сім?ї та реєстрації (форма №3), виданої ЖБК «Верстат-14», в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані такі фізичні особи: ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , син ОСОБА_6 , мати ОСОБА_9 , онук ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ), онука ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_12 ), фізична особа ОСОБА_8 (а.с. 13 том 1).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_13 (а.с.110 том 1).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою шляхом виселення закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України (а.с. 124-125 том 1).

З інформації довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № від 25 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та земельних ділянок, площею 0,0709 га, 0,1323 га та 3,24 га, на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1209 від 21.10.2019 року; серія та номер: 1190 від 17.10.2019 року, серія та номер: 1189 від 17.10.2019 року та серія та номер: 1187 від 17.10.2019 року (а.с. 14-19 том 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 351785504 від 25 жовтня 2023 року ОСОБА_4 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 20-21 том 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 351789074 від 25 жовтня 2023 року ОСОБА_6 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 22-23 том 1).

21 грудня 2023 року Святошинською районною в місті Києві державної адміністрацією, як органом опіки та піклування, надано висновок №107-8506 про недоцільність виселення малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Відповідно до висновку працівниками служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації 09 грудня 2023 року проведо обстеження умов проживання дітей у квартирі АДРЕСА_2 .

Житлово-побутові умови проживання створено належним чином, про що працівники служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації склали відповідний акт.

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва малолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , зареєстровані та мають право користування квартирою АДРЕСА_2 .

На підставі статті 19 Сімейного кодексу України, частини 1 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись Конвенцією про права дитини, Житловим кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», з метою захисту житлових прав та інтересів малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважала за недоцільне виселення малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 зі спірної квартири( а.с. 85-86 том 1).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання з 17 липня 2019 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , з 20 травня 2019 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_15 (а.с.237-240 том 1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою шляхом виселення, суд першої інстанцій свій висновок мотивував тим, що що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , який скористався правом залишення за собою нереалізованого на електронних торгах майна боржника ОСОБА_1 - квартири за вказаною адресою, а тому колишній власник квартири ОСОБА_1 та інші відповідачі, які користуються майном з дозволу колишнього власника, підлягають виселенню з квартири АДРЕСА_2 .

Додатковим рішенням суду першої інстанції від 17 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Основе та додаткове рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем ОСОБА_1 .

Інші відповідачі у справі рішення районного суду не оскаржують, заяв про приєднання доподаної у справі апеляційної скарги ОСОБА_1 не подавали та в установленому порядку не уповноважували ОСОБА_1 на подання апеляційної скарги в їх інтересах.

У такому випадку рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року переглядається лише в частині вимог позивача про усунення йому перешкод у користуванні його власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 ,

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла таких висновків.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

У справі, яка переглядається, установлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , який скористався правом в рамках примусового виконання судового рішення № 759/9349/15-ц залишення за собою нереалізованого на електронних торгах майна боржника ОСОБА_1 - квартири за вказаною адресою, однак не може користуватися своєю власністю, оскільки колишній власник квартири ОСОБА_1 та інші відповідачі, які користуються майном з дозволу колишнього власника, відмовляються виселятися із вказаної квартири.

Права позивача у спірних правовідносинах врегульовані статтями 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

В свою чергу права відповідача у справах про виселення захищені статтею 8 Конвенції, яка встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вказана правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)

Таким чином, враховуючи позиції, висловлені ЄСПЛ, а також Великою Палатою Верховного Суду, при розгляді справ, в яких піднімається питання щодо необхідності захисту прав власника майна шляхом виселення осіб з цього майна, з метою недопущення порушення права на мирне володіння майном та права на повагу до приватного життя, які в розумінні Конвенції є рівнозначними правами, слід завжди оцінювати пропорційність втручання.

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується відповідачем ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , який скористався правом в рамках примусового виконання судового рішення № 759/9349/15-ц на залишення за собою нереалізованого на електронних торгах майна боржника ОСОБА_1 - квартири за вказаною адресою.

Відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок № 81 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, а також земельна ділянка кадастровий номер :05:004:0467, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 14-19 том 1).

Під час судового розгляду справи відповідач ОСОБА_1 не надав до суду доказів, що вказана житлова нерухомість, яка належить йому на праві приватної власності, є непридатною для проживання, і таких доводів не містить його апеляційна скарга, що дає підстави для висновку, що у відповідача ОСОБА_1 наявне у власності інше постійне житлове приміщення.

Установивши, щопозивач є одноособовим власником квартири АДРЕСА_2 , у якій проживає відповідач ОСОБА_1 без його згоди, чим створює позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні ним своєю квартирою, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання належною йому на праві власності квартири АДРЕСА_2 та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з вищевказаної квартири.

У цій справі виселення ОСОБА_1 із спірного житла відповідає пропорційності втручання в право на житло, в розумінні положень статті 8 Конвенції, адже відповідач ОСОБА_1 забезпечений іншим придатним для проживання житловим приміщенням.

Натомість неможливість позивача, як власника квартири, здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження цією квартирою через проживання в ній відповідача ОСОБА_1 , необхідно розцінювати як порушення прав позивача, як власника житлового приміщення, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , які зводяться до незгоди із набуттям позивачем права власності на спірну квартиру, з посиланням на те, що Святошинським районним судом м. Києва розглядається цивільна справа № 759/19353/23 за позовом ОСОБА_3 до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Державного підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_2 про визнання електронних торгів недійсними, визнання правочину про перехід права власності недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію, поділ майна подружжя, не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового акта, оскільки електронні торги з переходом права власності на квартиру до позивача на час розгляду цієї справи не визнані незаконними (не скасовані) та є чинними. Отже, станом на час розгляду цієї справи позивач ОСОБА_2 є правомірним власником спірної квартири.

Наведений в апеляційній скарзі аргумент відповідача ОСОБА_1 про те, що окрім вказаних у позові осіб, в спірній квартирі з 2017-2018 років зареєстровані та проживають зі своїми батьками ще двоє малолітніх дітей, про яких не зазначено у позовній заяві, а саме: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , не може бути предметом оцінки суду апеляційної інстанції у даній справі, оскільки, відповідно до вимог статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Витягом з реєстру територіальної громади, що міститься в матеріалах справи, підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_1 з 17 липня 2019 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , а з 20 травня 2019 року - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_15 (а.с.237-240 том 1).

Позивач ОСОБА_2 в рамках розгляду цієї справи позовних вимог до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , в інтересах яких діють законні представники, не пред?являв, а відтак, відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України, норма якої передбачає, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, унеможливлює надання оцінки таким аргументам в межах розгляду цієї апеляційної скарги.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою в обраний ним спосіб захисту порушеного права шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції від 23 вересня 2024 року в частині задоволених вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для справи, і з якими погоджується суд апеляційної інстанції. А наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача ОСОБА_1 цих висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржуване судове рішення від 23 вересня 2024 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою шляхом виселення учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції, відповідно до принципу диспозитивності, не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду.

Відповідно до приписів частини 4 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року в частині розподілу судових витрат між сторонами, що складаються з судового збору за подання позовної заяви, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач у справі ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи (а.с.57 том 2).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції стягнув із відповідачів судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8588,80 грн (1073,60 грн х 8 вимог немайнового характеру), проте, не взяв до уваги вищенаведені обставини та норми права, не врахував, що відповідач у даній справі ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в силу вимог закону. А сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1073,60 грн в частині позовних вимог до ОСОБА_9 , провадження за якими судом першої інстанції закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України, в силу вимог статті 7 Закону України «Про судовий збір» повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Таким чином, судові витрати (судовий збір), понесені позивачем за подання позовної заяви у пропорційному розмірі до задоволених вимог, що складає розмір 7 515,20 грн (8588,80 грн - 1073,60 грн), підлягає перерозподілу між сторонами у справі, з покладенням на кожного з відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 по 1073,60 грн у відшкодування судового збору на користь позивача.

Частину сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн, що припадає на відповідача ОСОБА_1 , який звільнений від сплати судового збору в силу вимог закону, слід компенсувати позивачеві ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами не врахував конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства, норми спеціального Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» щодо підстав повернення і звільнення від сплати судового збору, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року в частині розподілу судових витрат між сторонами, що складаються з судового збору за подання позовної заяви, та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в частині оскарження додаткового судового рішення від 17 жовтня 2024 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_6 , який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 44 000 (сорок чотири тисячі) гривень 00 копійок, колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що на обґрунтування вимог про стягнення витрат на професійно правничу допомогу стороною позивача було надано: належним чином засвідчену копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії СА №1067945 від 26 жовтня 2023 року відповідно до якого представляти інтереси ОСОБА_2 у Святошинському районному суді м. Києва наділений адвокат Ковальчук Анна Сергіївна; копію Договору №1-08202331 від 31 серпня 2023 року, що укладений між адвокатом Ковальчук Анною Сергіївною та ОСОБА_2 щодо надання професійної правничої допомоги; копію Додатку №1 до Договору №1-08202331 від 26 вересня 2024 року з якого вбачається, що сторони встановили, що правова допомога, яка надавалась у справі №759/21136/23 складається з: складення (написання) та подання позовної заяви з додатками, участь у судових засіданнях, складення (написання) та подання промови у судових дебатах; вартість однієї години надання послуг становить 4 000,00 гривень, ПДВ не передбачено;копію акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26 вересня 2024 року з якого встановлено, що загальна вартість послуг адвоката у справі №759/21136/23 склала 44 000,00 гривень;копію рахунку від 26 вересня 2024 року у відповідності до котрого винагорода (гонорар) за правову допомогу згідно Договору №1-08202331 про надання правової допомоги від 31 серпня 2023 року та Додатку №1 до нього склала 44 000,00 гривень.

Правовий статус Ковальчук Анни Сергіївни, як адвоката, підтверджено свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК №000939.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у загальному розмірі 44 000,00 грн не повною мірою відповідають обсягу наданих адвокатом послуг і є надмірними, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду встановила, що такі послуги, як складання (написання) та подання позовної заяви з додатками до Святошинського районного суду міста Києва, на які відповідно до акту приймання-передачі робіт (надання послуг) від 26 вересня 2024 року використано адвокатом 4 години, вартістю 16 000,00 грн, не є співмірними зі складністю наданих послуг та з витраченим адвокатом часом, з урахуванням розглянутих судами справ з подібними обставинами, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті в повному обсязі.

Участь адвоката Ковальчук Анни Сергіївни у судових засіданнях в Святошинському районному суді міста Києва підтверджується у такі дні: 14 грудня 2023 року, тривалістю 11 хвилин; 13 лютого 2024 року, тривалістю 30 хвилин; 16 вересня 2024 року, тривалістю 60 хвилин (1 година); 23 вересня 2024 року, тривалістю 1 година 41 хвилин.

З урахуванням узгоджених сторонами договору про надання правової допомоги № 1-08202331 від 31 серпня 2023 року, укладеного між адвокатом Ковальчук А.С., та ОСОБА_2 (клієнт), умов про те, що вартість 1 (однієї) години надання адвокатом послуг становить 4 000,00 грн, то загальна тривалість судових засідань у ці дні, що за актом приймання-передачі робіт (надання послуг) від 26 вересня 2024 року становить 5 годин, визначена стороною позивача завищеним підсумком.

У частині складання (написання) та подання промови у судових дебатах до Святошинського районного суду міста Києва, вартістю 8 000,00 грн, то це не є необхідними процесуальними діями сторони і не може характеризуватися неминучістю та розумністю. До того ж, в матеріалах справи відсутня письмова промова адвоката Ковальчук Анни Сергіївни у судових дебатах, а тому вказані витрати не підлягають відшкодуванню.

За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, врахувавши складність справи, суть спору, характер послуг, кількості судових засідань, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн. У стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Загальна сума визначених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по 2 857,15 грн з кожного.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мусійченка Миколи Георгійовича на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року слід задовольнити частково, а оскаржуване додаткове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення заяви представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Ковальчук Анни Сергіївни про ухвалення додаткового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мусійченка Миколи Георгійовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 рокузадовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року в частині задоволених вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою шляхом виселення залишити без змін.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року в частині розподілу судових витрат між сторонами, що складаються з судового зборуза подання позовної заяви, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), як законного представника малолітнього ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), як законного представника малолітньої ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073,60 грн.

Компенсувати ОСОБА_2 у ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 073,60 грн за рахунок держави упорядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Ковальчук Анни Сергіївни про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 2 857,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 2 857,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 2 857,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), як законного представника малолітнього ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 2 857,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 2 857,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), як законного представника малолітньої ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 2 857,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 2 857,15 грн.

У задоволенні решти вимогзаявипредставника позивача ОСОБА_2 адвоката Ковальчук Анни Сергіївни про ухвалення додаткового рішення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: