Провадження № 2/537/6/2025
Справа № 537/682/17
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2025 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючої судді Мурашової Н.В.,

за участю секретарів Должаніци В.С., Дьяченко В.Ю., Скічко Н.В., Кірєєвої А.А., Шатравки І.А.,

Кубанова К.Л.,

представника позивача адвоката Гонтара В.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білоконя О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Кременчук Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

у с т а н о в и в :

Короткий зміст позову.

21.02.2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на те, що вироком Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09.02.2015 року відповідача ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік.

Вироком Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09.02.2015 року установлено, що 16 жовтня 2014 року близько о 18.00 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ЗАЗ Daewoo, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Пролетарській в місці Кременчуці Полтавської області, не вживши заходів зменшення швидкості та своєчасного екстреного гальмування автомобіля, допустив наїзд на ОСОБА_2 , яка внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм довготривалого розладу здоров`я у вигляді закритого уламкового перелому правої великогомілкової кістки в її верхній третині, зі зміщенням уламків закритого перелому голівки правої малогомілкової кістки, закритого перелому обох кісточок правого гомілково-ступневого суглобу без зміщення, закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, саден обличчя в ділянці спинки носа, синців правої половини голови та біля вушній ділянці, правостороннього посттравматичного осумкованого плевриту, в подальшому пневмофіброз.

Позивач ОСОБА_2 стверджувала, що внаслідок завданих ОСОБА_1 у ДТП тілесних ушкоджень, вона змушена була неодноразово проходити стаціонарне та амбулаторне лікування як за місцем свого проживання, так і за кордоном, на що нею були витрачені власні кошти в розмірі 664638 грн. 67 коп., які вона прохає стягнути з ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»» в межах ліміту страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю та здоров`ю в розмірі 100000 грн., а решту матеріальної шкоди з особисто відповідача ОСОБА_1 в розмірі 564638 грн. 91 коп.

Ще позивач ОСОБА_2 стверджувала, що внаслідок вищезгаданих протиправних дій відповідача ОСОБА_1 їй була спричинена й суттєва моральна шкода, яка виразилася в порушенні її звичайних життєвих зв`язків та способу життя внаслідок тривалого лікування отриманих тілесних ушкоджень, перенесених операцій та постійного відчуття погіршення стану здоров`я, в душевних стражданнях з цього приводу, яку вона оцінює у 50000 грн. та з врахуванням визначеного Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розміру моральної шкоди що підлягає стягненню із страховика прохає стягнути 5000 грн. із ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»» та решту 45000 грн. з відповідача ОСОБА_1 .

Заявою від 12.12.2017 року представником позивача було збільшено розмір позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди в якій останній прохав стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 624649 грн. 54 коп., оскільки лікування у ФРН було сплачено у євро, а за час розгляду справу курс Євро до гривні збільшився. Решту позовних вимог прохав залишити без змін, залишивши їх в попередній редакції. Підставою для збільшення позовних вимог зазначено, що оплата за лікування ОСОБА_2 у ФРН проводилася у Євро, а на час розгляду справи курс Євро до гривні збільшився. (т.1 а.с.201-202).

Рух справи.

Протоколом автоматизованого розподілу від 21.02.2017 року справу передано на розгляд судді Мурашової Н.В.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 16.03.2017 року (суддя Мурашова Н.В.) відкрито провадження у справі. (т.1 а.с.56).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 07.04.2017 року за клопотання представника позивача ОСОБА_3 витребувано докази. (т.1 а.с. 111-112)

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 30.05.2017 року, за розпорядженням керівника апарату №36 від 30.05.2017 року з підстав закінчення терміну повноважень судді Мурашової Н.В., справу передано на розгляд судді Степури А.А. (т.1 а.с. 139-140).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 16.03.2017 року (суддя ОСОБА_4 ) за клопотанням представника позивача адвоката Гольдінова Ю.Л. витребувано докази. (т.1 а.с. 163-165).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 15.09.2017 року, за розпорядженням керівника апарату №110 від 15.09.2017 року з підстав звільнення у відставку судді ОСОБА_4 , справу передано на розгляд судді Зоріної Д.О. (т.1 а.с. 183-184 ).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 27.09.2017 року (суддя Зоріна Д.О.) справу прийнято до провадження. (т.1 а.с. 185).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука (суддя Зоріна Д.О.) від 25.04.2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «Брокбізнес» на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 6555,18 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 15 тис. грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Розподілено судові витрати. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 704,80 грн. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь держави судовий збір 1762,00 грн. (т.2 а.с.25-37).

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 25.09.2018 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.04.2018 року змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на «Порядок направлення громадян України для лікування за кордон», затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1079 від 27 грудня 2017 року та «Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон», затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 1995 року № 991. В іншій частині рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.04.2018 року залишено без змін. (т.2 а.с. 119-124).

Постановою Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №537/682/17, провадження №61-45609св18 задоволено частково касаційні скарги ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес». Ухвалено скасувати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука (суддя Зоріна Д.О.) від 25.04.2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 25.09.2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції з наступних підстав.

Верховний суд установив, що пред`являючи позов, ОСОБА_2 посилалася на те, що лікування в Україні не мало бажаного ефекту та не повернуло їй можливість ходити, тому вона прийняла рішення про продовження лікування у клініці Богенхауз, що знаходиться у м. Мюнхені, Німеччина. Як стверджувала позивачка, після проходження курсу лікування у цій клініці, який включав дві операції на травмованій у ДТП нозі, стан її здоров`я значно поліпшився.

Відмовляючи у позові в частині стягнення з відповідачів вартості лікування ОСОБА_2 за кордоном, суд першої інстанції виходив із положень статті 24 Закону України № 1961-IV, яка передбачає, що витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Також суд послався на Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 грудня 1995 року № 991.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував того, що позивачка просила стягнути вартість її лікування за кордоном не лише зі страхової, зобов`язання якої визначені Законом № 1961-IV та договором, укладеним зі страхувальником, а й з винуватця ДТП, якого наведений вище Закон не звільняє від відповідальності. Мотивів відмови у стягненні з ОСОБА_1 витрат, понесених ОСОБА_2 на лікування у закордонній клініці, районний суд взагалі не навів.

Апеляційний суд виключив із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затверджене постановою Кабінету міністрів України від 08 грудня 1995 року № 991, проте, залишаючи це рішення в решті без змін, взагалі не мотивував причин відмови у відшкодуванні витрат на лікування позивачки за кордоном та не навів законодавчого обґрунтування такого свого рішення.

Заперечуючи проти позову, ПрАТ «СК «Брокбізнес» посилалося на те, що ОСОБА_2 не виконала вимог пункту 35.2 статті 35 Закону № 1961-IV, зокрема не надала до заяви копії паспорта, довідки про присвоєння їй ідентифікаційного номера платника податку та відомостей про банківські реквізити, про що також було зазначено у листі від 23.11.2016 року, адресованому ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 89).

У позові ОСОБА_2 вказала, що паспорт та ідентифікаційний номер вона надавати страховій відмовилась і вважає такі вимоги страховика незаконними (т. 1 а.с. 3).

Задовольняючи позов у частині стягнення страхового відшкодування зі страхової компанії, суди взагалі не проаналізували, чи зверталася позивачка ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «Брокбізнес» із належно оформленою заявою про страхове відшкодування та чи виконала вимоги пункту 35.2 статті 35 Закону № 1961-IV, а відтак, чи виник у страхової компанії обов`язок сплатити їй страхове відшкодування.

За правилами пункту 36.7 статті 36 Закону № 1961-IV рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «Брокбізнес» щодо безпідставності стягнення з нього страхового відшкодування, вказав, що страховик не прийняв жодного рішення за заявою ОСОБА_2 . При цьому суд не з`ясував чи оскаржувала ОСОБА_2 дії або бездіяльність страхової компанії щодо неприйняття рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

У разі встановлення судом, що дії або бездіяльність ПрАТ «СК «Брокбізнес» щодо прийняття рішення про виплату страхового відшкодування позивачкою оскаржуються в межах даної справи, то судам необхідно перевірити виконання сторонами вимог Закону № 1961-IV та в залежності від цього вирішити питання наявності у ПрАТ «СК «Брокбізнес» обов`язку зі сплати страхового відшкодування.

Крім того, в залежності від вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до страхової компанії, має бути визначений обсяг матеріальної відповідальності ОСОБА_1 .

Відтак, Верховний Суд визнав, що судові рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «Брокбізнес» та ОСОБА_1 є передчасними та ухвалені без належної перевірки усіх доказів, доводів та обставин справи. При цьому немає підстав для відмови у відшкодуванні вартості лікування за кордоном. (т.2 а.с. 252-256).

Колегія суддів Верховного Суду наголосила, що суд касаційної інстанції позбавлений права досліджувати докази, які не були предметом дослідження судами, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, зокрема поданих позивачкою документів щодо її лікування у закордонній клініці, а також щодо обставин її звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, відтак, і ухвалити своє рішення немає процесуальної можливості. Тому відповідно до ст.400, ст.411 ЦПК України скасував рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу від 10.02.2021 року справу передано на новий розгляд судді Мурашовій Н.В. (т.3 а.с. 20).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.02.2021 року (суддя Мурашова Н.В.) справу прийнято до провадження. Справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. (т.3 а.с. 30).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 20.07.2021 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білоконя О.О. витребувано докази. (т.3 а.с.99-102).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.10.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката Гонтара В.М. про повернення без розгляду відповідачу ОСОБА_1 поданого ним відзиву на позов. За клопотанням відповідача ОСОБА_1 призначено комісі йну судово-медичну експертизу у справі, проведення якої доручено експертам Полтавського обласного бюро судово-медичної експертизи. Зупинено провадження у справі. (т.3 а.с.148-154).

11.11.2021 року від експерта Полтавського обласного бюро СМЕ надійшло клопотання про необхідність подати додаткові медичні документи з лікування ОСОБА_2 травм, отриманих у ДТП 16.10.2014 року. Просили надати дозвіл на залучення додаткових спеціалістів. Зазначили попередньо вартість експертизи, яку просили оплатити. (т.3 а.с.161).

03.03.2021 року від експерта Полтавського обласного бюро СМЕ повторно надійшло аналогічне клопотання (т.3 а.с.162).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 10.12.2021 року поновлено провадження у справі для розгляду клопотання експерта. (т.3 а.с.167).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.12.2021 року за клопотанням експертів та представника позивача адвоката Гонтара В.М. витребувано докази. Провадження у справі зупинено. (т.3 а.с.171-172).

Листом Полтавського обласного бюро СМЕ №2700 від 10.12.2021 року, який надійшов до суду 21.12.2021 року, повідомлено, що призначену судом експертизу знято з виконання, оскільки в установлений законом строк експерту не подані документи, необхідні для проведення експертизи. (т.3 а.с.179).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 09.02.2022 року після отримання додаткових медичних документів, які були зазначені в клопотанні експертів, за новим клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білоконя О.О. призначено комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено Обласному бюро СМЕ Полтавської обласної державної адміністрації. Провадження у справі зупинено. (т.3 а.с. 198-203).

15.03.2022 року від експерта Обласного бюро СМЕ Полтавської обласної державної адміністрації надійшло клопотання про необхідність подати додаткові медичні документи з лікування ОСОБА_2 травм, отриманих у ДТП 16.10.2014 року. Просили надати дозвіл на залучення додаткових спеціалістів. Зазначили попередньо вартість експертизи, яку просили оплатити. (т.4 а.с.1-2).

01.04.2022 року та повторно 07.04.2022 року, 25.04.2022 року, 18.05.2022 року від заступника начальника Обласного бюро СМЕ Полтавської обласної державної адміністрації надійшли клопотання про необхідність подати додаткові медичні документи з лікування ОСОБА_2 травм, отриманих у ДТП 16.10.2014 року. Подана судом медична документація була ретельно вивчена експертами. При цьому установлено, що вона не відображує в повній мірі травматичний процес в динаміці. Не було подано всі рентгензображення на плівках або цифрових носіях, а подані на папері не є інформативними. Зазначили, що без надання всього переліку вказаного експертом медичних документів ОСОБА_2 клінічна картина протікання травматичної хвороби ОСОБА_2 являється неповною, що позбавляє членів експертної комісії надати обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання. (т.4 а.с.4-10).

Листом від 25.05.2022 року адвокат Гонтар В.М. повідомив суд, що більше не представляє інтереси ОСОБА_2 , а тому просив не направляти йому повідомлення по цій справі. (т.4 а.с.14).

Листом заступника начальника Обласного бюро СМЕ Полтавської обласної державної адміністрації, який надійшов до суду 06.06.2022 року, повідомлено, що призначену судом експертизу знято з виконання, оскільки в установлений законом строк експерту не подані документи, необхідні для проведення експертизи, клопотання експерта не виконані, не проведено її оплату. (т.4 а.с.15).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 22.09.2022 року поновлено провадження у справі після повернення експертом. Призначено підготовче засідання.(т.4 а.с.45-46).

В підготовче засідання 27.02.2023 року з`явився адвокат Гонтар В.М. представляти інтереси позивача ОСОБА_2 , який на підтвердження своїх повноважень подав ордер від 27.02.2023 року та договір про надання правової допомоги ОСОБА_2 від 24.02.2023 року. (т.4 а.с. 75-76).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.04.2023 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білоконя О.О. витребувано докази, зокрема у ОСОБА_2 , в медичних установах та у лікарів. (т.4 а.с.114-116).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.09.2023 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білоконя О.О. витребувано докази, зокрема в медичних установах. (т.4 а.с.211-213).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 23.10.2023 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білоконя О.О. призначено комісійну судово-медичну експертизу у справі, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Дніпровське обласне бюро сулово-медичної експертизи» Дніпровської обласної ради. Зупинено провадження у справі. (т.4 а.с.233-236).

12.12.2023 року від судово-медичного експерта КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» Зубова О. надійшло клопотання про надання додаткової медичної документації на підекспертну ОСОБА_2 , надано рахунок на оплату експертизи ОСОБА_1 , установлено необхідність явки підекспертної ОСОБА_2 на огляд к експертам. (т.5 а.с.1-2).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 12.12.2023 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання для розгляду клопотання експерта. (т.5 а.с. 5).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 03.01.2024 року представника позивача, відповідача ОСОБА_1 та його представника ознайомлено зі змістом клопотання експерта про необхідність надати додатково медичну документацію ОСОБА_2 , необхідність для ОСОБА_2 з`явитися к експертам для огляду, необхідність відповідачу ОСОБА_1 оплатити експертизу. Зупинено провадження у справі для проведення експертизи. В підготовчому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Гонтар В.М. впевнив, що ОСОБА_2 з`явиться до експерта. Тоді ОСОБА_1 повідомив, що оплатить експертизу. (т.5 а.с.17-18).

22.01.2024 року від судово-медичного експерта КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» Зубова О. надійшло повідомлення, що відповідач ОСОБА_1 оплатив експертизу. Просили забезпечити явку позивача ОСОБА_2 для обстеження членами експертної комісії. Тільки після обстеження підекспертної ОСОБА_2 може бути виконана комісійна судово-медична експертиза. (т.5 а.с.22).

23.01.2024 року клопотання експерта про необхідність забезпечити явку позивача ОСОБА_2 для обстеження членами експертної комісії було направлено учасникам справи для ознайомлення (т.5 а.с.23).

01.02.2024 року від судово-медичного експерта КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» Зубова О. надійшло повідомлення, що позивач ОСОБА_2 не з`являлася для обстеження членами експертної комісії. Тільки після обстеження підекспертної ОСОБА_2 може бути виконана комісійна судово-медична експертиза. (т.5 а.с.31).

15.02.2024 року начальник КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» листом №79 у зв`язку з неявкою підекспертної ОСОБА_2 для обстеження членами експертної комісії повернув матеріали справи суду без виконання експертизи. (т.5 а.с.46).

ОСОБА_2 була обізнана про необхідність з`явитися на дослідження к експертам, що підтверджено листом її представника від 15.02.2024 року. Проте не з`явилася на дослідження. (т.5 а.с. 35).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 19.03.2024 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання. (т.5 а.с. 49).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 16.05.2024 року задоволено клопотання про виклик свідків в судове засідання. За клопотання представника відповідача витребувано докази, зокрема про перетин кордону ОСОБА_2 та про її лікування на території України. Закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. (т.5 а.с. 88-90).

На виконання ухвали суду від 16.05.2024 року Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом №19-41900/18/24-вих. від 17.06.2024 року повідомив суду, що інформація про перетин кордону особами зберігається 10 років з 08.11.2017 року. За період з 08.11.2017 року по 17.06.2024 року не виявлено в Базі даних інформації про перетин кордону ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.5 а.с.126-134).

Позиція учасників справи в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_2 не з`явилася в судове засідання, хоча повідомлялася належним чином про місце і час розгляду справи. ЇЇ представник адвокат Гонтар В.М. просив задовольнити позов, з наведених в ньому підстав. Повідомив, що ОСОБА_2 своєчасно зверталася до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну її здоров`ю ОСОБА_1 під час керування застрахованим транспортним засобом. ОСОБА_2 надала страховій компанії документи, визначені Законом, а саме паспорт та ідентифікаційний код. Проте страхова компанія добровільно не виконала свої зобов`язання, не виплатила страхове відшкодування. Тому ОСОБА_2 оскаржує цим позовом такі дії страхової компанії. Також адвокат Гонтар В.М. в судовому засіданні визнав, що ОСОБА_1 добровільно сплатив ОСОБА_2 у відшкодування заподіяної моральної шкоди 15000 грн. на виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.04.2018 року у цій справі.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позов. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 з представником адвокатом Білоконем О.О. позовні вимоги визнали частково. Відповідач ОСОБА_1 не заперечував щодо завдання з його вини позивачу ОСОБА_2 тілесних ушкоджень у ДТП, погодився із заподіянням ним матеріальної та моральної шкоди, одночасно не погоджувався із визначеним позивачкою розміром шкоди, вважаючи його необґрунтовано завищеним. Щодо стягнення з нього матеріальної шкоди заперечував з підстав незаконності та необґрунтованості останніх, оскільки: 1) відповідач виплатив за вироком суду витрати, понесені державою на лікування позивача при проходженні останньою стаціонарного лікування в третій міській лікарні в розмірі 8504 грн. 80 коп.; 2) відсутні докази на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між заподіяними ним 16.10.2014 року в ДТП тілесними ушкодженнями ОСОБА_2 та її лікуванням в закладах охорони здоров`я у Німеччині протягом червня-липня 2016 року, відсутності доказів про необхідність проходження лікування позивача за кордоном саме від заподіяних ним тілесних ушкоджень, неможливості надання закладами охорони здоров`я України необхідної медичної допомоги від отриманих ОСОБА_2 саме у ДТП травм; 3) невідповідність наданих позивачем квитанцій на підтвердження понесених позивачем витрат пов`язаних з придбанням ліків, відповідним призначенням лікарів, що містяться в наданих стороною позивача доказах; 4) на підставі ст.1193 ЦК України зменшити розмір зазначеної позивачем шкоди, яку вона просила стягнути з відповідача, з урахуванням вини потерпілої, оскільки її груба необережність сприяла виникненню заподіяння їй шкоди у ДТП, що сталася 16.10.2014 року. Окрім того, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»», розмір страхового відшкодування за заподіяну життю і здоров`ю шкоду 100000 грн., і ним були вчиненні усі передбаченні Законом дії щодо повідомлення страховика про настання страхового випадку, то завдана відповідачем матеріальна та моральна шкода підлягає стягненню саме з ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС».

Відповідач ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» в судове засідання не направив своїх представників. Представник ОСОБА_5 подав заяву від 20.03.2023 року про розгляд справи без його участі. (т.4 а.с.90). Представник ОСОБА_6 подав заяву від 27.06.2023 року, від 14.08.2023 роук про розгляд справи без участі представника відповідача ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»» (т.4 а.с. 166, 179). Подали відзив на позов, яким заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з наступних підстав: 1) при зверненні позивача ОСОБА_2 до ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»» з вимогою по виплату страхового відшкодування, позивачкою було порушено визначений статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок останньої в частині надання визначених Законом документів; 2) позивачем не було погоджено зі страховиком лікування в іноземній державі, необхідність якого, на думку відповідача, не була підтверджена жодним висновком закладу охорони здоров`я; 3) медичні препарати та продукція побутового призначення, квитанції та чеки про оплату яких наданні позивачем на підтвердження факту проходження лікування на території України, не відповідають призначенням лікаря, 4) платником за лікування позивача ОСОБА_2 в іноземній державі є інша особа ОСОБА_7 . Тому позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Обставини, установлені судом. Мотиви ухваленого рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази, суд установив наступне.

Вироком Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09.02.2015 року відповідача ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_1 було звільнено від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік. Позов старшого прокурора міста Кременчука було задоволено: стягнуто на користь держави в особі фінансового управління Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради з ОСОБА_1 кошти витрачені на стаціонарне лікування потерпілої від злочину ОСОБА_2 в розмірі 8504 грн. 80 коп.

Вироком суду установлено, що 16 жовтня 2014 року близько о 18.00 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ЗАЗ Daewoo, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Пролетарській в місці Кременчуці Полтавської області, не вживши заходів зменшення швидкості та своєчасного екстреного гальмування автомобіля, допустив наїзд на позивача ОСОБА_2 , яка внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм довготривалого розладу здоров`я у вигляді закритого уламкового перелому правої великогомілкової кістки в її верхній третині, зі зміщенням уламків закритого перелому голівки правої малогомілкової кістки, закритого перелому обох кісточок правого гомілково-ступневого суглобу без зміщення, закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, саден обличчя в ділянці спинки носа, синців правої половини голови та біля вушній ділянці, правостороннього посттравматичного осумкованого плевриту, в подальшому пневмофіброз.

Згідно з висновком експерта №1435 від 09-12.12.2014 року, за дослідженою медичної документацією підекспертної установлено, що у ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм довготривалого розладу здоров`я у вигляді закритого уламкового перелому правої великогомілкової кістки в її верхній третині, зі зміщенням уламків закритого перелому голівки правої малогомілкової кістки, закритого перелому обох кісточок правого гомілково-ступневого суглобу без зміщення, закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, саден обличчя в ділянці спинки носа, синців правої половини голови та біля вушній ділянці, правостороннього посттравматичного осумкованого плевриту, в подальшому пневмофіброз. Тілесні ушкодження могли утворитися одночасно, в результаті ДТП, коли вона як пішохід була збита автомобілем легкового типу, при цьому в момент зіткнення ударялася об виступаючи частини кузова автомобіля, у час і при обставинах вказаних в постанові та представленій медичній документації, про що свідчить характер та локалізація наявних у неї тілесних ушкоджень. (матеріали кримінального провадження №0003145 а.с. 46-48).

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З урахуванням викладеного суд вважає, що встановленими є обставини та не потребують доказування з приводу подій які мали місце 16 жовтня 2014 року щодо порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху та їх причино-наслідковий зв`язок із спричиненням тілесних ушкоджень позивачу ОСОБА_2 , які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за критерієм довготривалого розладу здоров`я у вигляді закритого уламкового перелому правої великогомілкової кістки в її верхній третині, зі зміщенням уламків закритого перелому голівки правої малогомілкової кістки, закритого перелому обох кісточок правого гомілково-ступневого суглобу без зміщення, закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, саден обличчя в ділянці спинки носа, синців правої половини голови та біля вушній ділянці, правостороннього посттравматичного осумкованого плевриту, в подальшому пневмофіброз, оскільки зазначена обставина підтверджується наведеним вище вироком суду (а.с.9,10).

У кримінальному провадженні №0003145 установлено висновком експерта НДЕКЦ в Полтавській області УМВС України №466 від 10.12.2014 року, що у ДТП від 16.10.2014 року оцінка дій пішохода ОСОБА_2 не потребує застосування спеціальних технічних знань, може бути проведена слідчим, судом самостійно, згідно до вимог розділу 4 ПДР. В умовах даної пригоди величина мінімальної швидкості руху автомобіля ЗАЗ Daewoo, д.н.з. НОМЕР_1 , по довжині сліди юза, до початку гальмування визначається рівною не менше 54,2-56,6 км/год. Дане значення швидкості руху автомобіля є мінімальним, оскільки в розрахунку не враховані витрати кінетичної енергії, витраченої на деформацію деталей при наїзді на пішохода. У заданій дорожній обстановці водій автомобіля ЗАЗ Daewoo, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 в усіх варіантах мав технічну можливість своєчасним екстреним гальмуванням запобігти наїзду на пішохода, в його діях вбачається невідповідність вимогам п.12.3. ПДР, які з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням подій даної пригоди. (матеріали кримінального провадження №0003145 а.с.63-68).

З дослідженого відеозапису ДТП, протоколу огляду та перегляду відеозапису від 17.11.2014 року, судом вбачається, що 16.10.2014 року о 18:24 год у м. Кременчуці по вул. Пролетарській (нова назва Небесної Сотні) зі сторони Крюківського мосту проїхало маршрутне таксі. Поза пішохідним переходом, хоча пішохідний перехід був в зоні видимості, ОСОБА_2 раптово вийшла за тим маршрутним таксі з тротуару на проїзну частину дороги з трьома смугами руху в обох напрямках, з розділювальною смугою, у місці, де установлені для огородження проїзної частини стовпчики. При цьому ОСОБА_2 не впевнилась у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху. Після чого на другій з її сторони полосі для руху транспортних засобів в напрямку Крюківського мосту на неї наїхав автомобіль ЗАЗ Daewoo, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 (матеріали кримінального провадження №0003145 а.с.56-58).

Відповідно до п.4.7. ПДР, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

За п.4.8. ПДР, якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки.

За п.4.10. ПДР, перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких об`єктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються.

Відповідно до п. 4.14 ПДР України, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; …. г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

Тому суд враховує, що факту травмування ОСОБА_2 у ДТП сприяло порушення нею п.4.7., п.4.8., п.4.10, п.4.14 ПДР, тобто її груба необережність.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02.06.2021 року у справі №175/4256/18.

Сторонами по справі не заперечується той факт, що на час вчинення відповідачем ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди, його цивільно-правова відповідальність була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» та відповідно до діючого на той час полісу серії АС № 8525458 ліміт страхового відшкодування за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складав 100000 грн. Франшиза 510 грн. Цей факт підтверджено полісом АС/8525458 від 05.12.2013 року, який діє 08.12.2013 року 00:00 год. до 07.12.2014 року включно. (т.1 а.с.48, матеріали кримінального провадження №0003145 а.с.21).

Відповідно до ч.5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За вимогами ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Відповідно до ст.411, ст.417 ЦПК України, під час нового розгляду справи суд врахував вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції у постанові від 20.01.2021 року, де Колегія суддів Верховного Суду наголосила, що суд касаційної інстанції позбавлений права досліджувати докази, які не були предметом дослідження судами, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, зокрема поданих позивачкою документів щодо її лікування у закордонній клініці, а також щодо обставин її звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, відтак, і ухвалити своє рішення немає процесуальної можливості.

Суд дослідив подані позивачкою ОСОБА_2 документи щодо її лікування, а також обставини її звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.

Оскільки для оцінки документів, щодо лікування ОСОБА_2 необхідні спеціальні знання у галузі медицини, то відповідно до ст.103, 105 ЦПК України, суд за клопотання відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Білоконя О.О. тричі призначав експертизи в різні експертні установи для встановлення характеру і ступеня ушкодження здоров`я ОСОБА_2 , для встановлення причини ушкоджень, відновлення від яких ОСОБА_2 здійснювала протягом червня-липня 2016 року в закладах охорони здоров`я у Німеччині, для встановлення чи пов`язані причинно-наслідковим зв`язком травми, отримані ОСОБА_2 у ДТП 16.10.2014 року , з її лікуванням протягом червня-липня 2016 року в закладах охорони здоров`я у Німеччині.

На виконання ухвал суду про призначення експертизи, експерти заявляли клопотання про надання додатково медичної документації ОСОБА_2 , надання оригіналів її знимків для забезпечення можливості їх читання, забезпечення явки ОСОБА_2 на огляд експертів.

Проте такі клопотання експертів Цемах З.З. не виконала, ані добровільно, ані за ухвалами суду, що слід оцінювати з врахуванням вимог ст.109 ЦПК України.

Для забезпечення повноти та об`єктивності розгляду справи, за клопотаннями відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Білоконя О.О. суд витребував медичну документацію ОСОБА_2 як у неї самої, так і в усіх закладах охорони здоров`я, про які згадувалися у матеріалах справи, з метою забезпечення проведення експертизи. Проте зібраних судом медичних документів ОСОБА_2 виявилося недостатньо для проведення експертизи.

07.09.2023 року в підготовчому засіданні експерт Полтавського обласного бюро СМЕ Лукачіна Є.І. пояснив, що для виконання експертизи, надання відповіді на поставлені судом питання необхідно дослідити медичні документи з лікування ОСОБА_2 травм, отриманих у ДТП 16.10.2014 року, від початку лікування до лікування у червні-липні 2016 року. Подана судом медична документація була ретельно вивчена експертами. При цьому установлено, що вона не відображує в повній мірі травматичний процес в динаміці. Не було подано всі рентгензображення на плівках або цифрових носіях, а подані на папері не є інформативними. Зазначив, що без надання всього переліку вказаного експертом медичних документів ОСОБА_2 клінічна картина протікання травматичної хвороби ОСОБА_2 являється неповною, що позбавляє членів експертної комісії надати обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання. За відсутності медичної документації про повну динаміку протікання травматичної хвороби ОСОБА_2 з 16.10.2014 року до липня 2016 року неможливо надати відповідь на поставлені судом питання, зокрема чи пов`язані причинно-наслідковим зв`язком травми, які отримала ОСОБА_2 в ДТП 16.10.2014 року, з її лікуванням у Німеччині в червні-липні 2016 року.

З клопотань експертів з м. Дніпра вбачалося неможливим проведення експертизи та надання відповіді на поставлені судом питання по наданим медичним документам без обстеження ОСОБА_2 .

Так, з поданих медичних документів, пояснень експерта ОСОБА_8 вбачається що після отримання ОСОБА_2 лікування в медзакладах України тілесних ушкоджень, отриманих 16.10.2014 року у ДТП, її переломи спочатку стали консолідовані (зрощені), проте в подальшому зазначено, що переломи у стадії консолідації (у стадії зрощення), неправильно консолідований перелом, звідки, коли, з яких підстав виявилося незрощення суглоба гомілки (псевдоартроз) з варусною деформацією праворуч, незрощення проксимального відділу великогомілкової кістки в варусній деформації, про які йдеться у медичній документації 2016 року з поданої медичної документації не зрозуміло. За відсутності медичної документації про повну динаміку протікання травматичної хвороби ОСОБА_2 з 16.10.2014 року до липня 2016 року неможливо надати відповідь на поставлені судом питання, зокрема чи пов`язані причинно-наслідковим зв`язком травми, які отримала ОСОБА_2 в ДТП 16.10.2014 року, з її лікуванням у Німеччині в червні-липні 2016 року.

Щодо звернення ОСОБА_2 до страхової компанії із заявою про виплату страхового відкшодування, суд установив, що ОСОБА_2 зверталася до страховика ПАТ «СК «Брокбізнес» із заявою від 24.10.2016 року вх. №281/1 про виплату страхового відшкодування. Проте до заяви не подала паспорт та ідентифікаційний код на своє ім`я. (т.1 а.с. 86-88).

Листом ПАТ «СК «Брокбізнес» від 23.11.2016 року вих. №1424-11 просили ОСОБА_2 подати до заяви документи, перелічені у статті 35 Закону № 1961-IV, зокрема копії паспорта, довідки про присвоєння їй ідентифікаційного номера платника податку та відомостей про банківські реквізити. Повідомлено ОСОБА_2 , що після надання вказаних документів, ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» повернеться для розгляду її заяви. (т. 1 а.с. 89).

Представник позивача пояснив суду, що бездіяльність страхової компанії, яка не виплатила їй страхове відшкодування за заподіяну її здоров`ю внаслідок ДТП шкоду, не прийняла рішення по її заяві про виплату страхового відшкодування, позивач оскаржує в цьому позові.

21.02.2017 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 та ПАТ «СК «Брокбізнес» про відшкодування шкоди, заподіяної в ДТП, додала до позову паспорт та ідентифікаційний номер на своє ім`я. Разом з тим у позові ОСОБА_2 вказала, що паспорт та ідентифікаційний номер вона в досудовому порядку надавати страховій відмовилась, оскільки вважає такі вимоги страховика незаконними. (т.1 а.с. 3, 7).

На виконання вимог ЦПК, в редакції чинній на момент виконання процесуальної дії, при відкритті провадження у справі суд направив відповідачам копію позова ОСОБА_2 з додаткам, зокрема з паспортом та ідентифікаційним номером на ім`я позивача.

Таким чином у трирічний строк з моменту вчинення ДТП 16.10.2014 року, визначений у п.37.1.4 ст. ЗУ №1961-IV, страховику ПАТ «СК «Брокбізнес» від ОСОБА_2 , як потерпілої в наслідок ДТП, надійшла заява про страхове відшкодування шкоди, заподіяної її здоров`ю, з додатками, зокрема паспортом та ідентифікаційним кодом (РНОКПП).

Також ОСОБА_2 вдруге зверталася до ПАТ «СК «Брокбізнес» із заявою від 05.05.2021 року про виплату їй страхового відшкодування за заподіяну її здоров`ю шкоду в ДТП, до заяви додала копію паспорту та ідентифікаційного коду на своє ім`я, зазначила свій картковий рахунок для проведення перерахування страхового відшкодування у зв`язку з ДТП.

ПАТ «СК «Брокбізнес» листом від 24.05.2021 року вих. №951-11 надало відповідь ОСОБА_2 на її заяву від 05.05.2021 року, до якої вона додала копію паспорту та ідентифікаційного коду на своє ім`я, зазначила свій картковий рахунок для проведення перерахування страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, що сталася 16.10.2014 року біля будинку АДРЕСА_1 , а також просила надати інформацію щодо несплати страхового відшкодування. Повідомлено, що ПАТ «СК «Брокбізнес» неодноразово зазначала ОСОБА_2 про необхідність надати копію паспорту та ідентифікаційного коду на виконання вимог ст.35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», проте вказані документи не були подані нею раніше. На теперішній час спір про відшкодування ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в ДТП, розглядається Крюківським районним судом м. Кременчука у справі №537/682/17, а тому відповідно до ст.36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у виплаті страхового відшкодування припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. (т.3 а.с.112-113).

Відповідно до пункту 24.1 статі 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, витрати пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування.

Як встановлено судом і не оспорюється сторонами по справі, рішення про проходження позивачем лікування в іноземній державі було прийнято нею самостійно, без погодження проходження такого лікування із страховою компанію в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність винної особи, в даному випадку відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 15 ЦК України надається право громадянам на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, для чого у відповідності з вимогами статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування.

Щодо відшкодування майнової шкоди, заподіяної позивачу ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовуються особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року дано роз`яснення, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обов`язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно дост. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно пункту 23.1.статті 23 Закону № 1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є в тому числі, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до п.24.1 статті 24 Закону № 1961-IV у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовується обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачами не заперечувався факт, що зазначене у позові лікування ОСОБА_2 з 16.10.2014 року в медичних закладах та амбулаторно в Україні, проведено саме від травм, отриманих в ДТП 16.10.2014 року з вини ОСОБА_1 , внаслідок порушення ним ПДР під час керування транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки. При цьому для придбання ліків ОСОБА_2 використовувала власні кошти.

Допитані в судовому засіданні лікарі медичних закладів України, підтвердили, що лікували ОСОБА_2 за обставин, наведених у поданій суду медичній документації.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні письмових доказів, позивачка ОСОБА_2 в період з 16 жовтня 2014 року по 19 листопада 2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділені 3-ї міській лікарні міста Кременчука і впродовж зазначеного періоду часу витратила на своє лікування 8677 грн. 45 коп. особистих коштів. На подальше амбулаторне лікування позивачка в період з січня по квітень 2015 року витратила ще 713 грн. 79 коп. Із врахуванням таких фактів, позивачка ОСОБА_2 остаточно прохала стягнути з відповідачів на її користь витрати, пов`язані з її лікуванням як потерпілої по кримінальній справі, в розмірі 9391 грн. 24 коп. (8677,45 грн. + 713,79 грн.= 9391,24 грн.)

На виконання ухвали Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 10.08.2017 року про витребування доказів з третьої міської лікарні міста Кременчука були наданні відомості про назви та кількість медичних препаратів, які були придбані позивачем ОСОБА_2 за власні кошти, відповідно до листів лікарських призначень медичних карт стаціонарного хворого (а.с. 189-190 т.1).

Проаналізувавши надані стороною позивача докази на обґрунтування зазначеного вище розміру матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про часткове задоволення останніх саме в частині визначеного позивачем розміру з підстав невідповідності назв та кількості ліків наявних у лікарських призначеннях (а.с. 11,12 т.1) та листі лікарні від 28 серпня 2017 року № 01-16/693, тим що містяться в фіскальних чеках та квитанціях, наданих позивачкою на обґрунтування свої вимог (а.с.13-24 т.1)

З наведених вище підстав, судом було виключено із загального розміру понесених позивачкою витрат на лікування, вартість ліків які були придбанні нею самостійно і назви яких відсутні в призначеннях лікарів та прийнято до уваги як належний доказ на обґрунтування понесених позивачем витрат на придбання ліків та діагностику наступні докази: фіскальні чеки від 1.11.2014 р. на суму 145,74 грн., від 24.10.2014 р. 128,52 грн., від 28.10.2014 р. 1011,89 грн., від 20.10.2-14 р. 122,94 грн. (а.с. 13 т.1); від 17.10.2014 р. 604,87 грн., від 23.10.2014 р.- 73,44 грн., від 20.10.2014 р. 323,97 грн., чек без № - 46,99 грн., від 21.10.2014 р. 276,34 грн., від 6.11.2014 р. 88,29 грн. (а.с. 14 т.1); від 25.10.2014 р. 92,74 грн., 20.11.2014 р. 181,74 грн., від 8.11.2014 р. 346,36 грн., від 7.11.2014 р. 68,57 грн.(а.с. 15 т.1); від 22.10.2014 р. 1169,58 грн., від 22.11.2014 р. 18.00 грн., від 21.10.2014 р. 24,86 грн.(а.с. 16 т.1); від 22.10.2014 р. 1637,19 грн. (а.с. 17 т.1); від 22.01.2015 р. 39,37 грн., від 9.03.2015 р. 28,16 грн.(а.с. 20 т.1); від 11.02.2015 р. 14,34 грн., 20.02.2015 р. 28,58 грн., від 1.02.2015 р. 5,40 грн. (а.с. 21 т.1), що із врахуванням вартості рентгенової плівки в кількості 4 шт. на суму 80 грн. разом та вартості п`яти пакетів на суму 2,70 грн., які суд не приймає до уваги, складає - 6555,18 грн., що підлягають відшкодуванню позивачу як понесенні останньою витрати, повязанні із її лікуванням.

Таким чином суд вважає доведеним належними допустимими та достатніми доказами витрати ОСОБА_2 на лікування в Україні травм, отриманих внаслідок ДТП, що сталася 16.10.2014 року з вини ОСОБА_1 , за призначеннями лікарів в медзакладах України на суму 6555,18 грн.

При цьому суд враховує, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 за керуванням транспортним засобом була застрахован ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес».

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII до статті 124 Конституції були внесені зміни та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Тобто, можливість звернення до суду із позовом пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України № 1961-IV.

У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

Відповідно до п.35.1. статті 35 цього Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування, в якій зазначається: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви (пункт 35.1).

Крім того, у пункті 35.2 статті 35 Закону № 1961-IV визначено перелік документів, які мають бути додані до заяви, зокрема: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; є) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Слід відзначити, що рішення страховика про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування потерпілій особі приймається на підставі належним чином оформленої заяви цієї особи або її законного представника.

Законодавець відрізнив що вважати заявою про страхове відшкодування (п.35.1. статті 35 Закону № 1961-IV), а які документи додаються до цієї заяви (п.35.2 статті 35 Закону № 1961-IV).

Заперечуючи проти позову, ПрАТ «СК «Брокбізнес» посилалося на те, що Позивач ОСОБА_2 не виконала вимог пункту 35.2 статті 35 Закону № 1961-IV, зокрема не надала до заяви копії паспорта, довідки про присвоєння їй ідентифікаційного номера платника податку та відомостей про банківські реквізити, про що також було зазначено у листі від 23 листопада 2016 року, адресованому ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 89).

Проте з пояснень позивачки ОСОБА_2 та страховика, досліджених в судовому засіданні доказів, вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до страховика із заявою від 24.10.2016 року вх. №281/1 про виплату страхового відшкодування, до заяви не подала паспорт та ідентифікаційний код на своє ім`я. (т.1 а.с. 86-88). Представник позивача пояснив суду, що бездіяльність страхової компанії, яка не виплатила їй страхове відшкодування за заподіяну її здоров`ю внаслідок ДТП шкоду, не приняла рішення по її заяві про виплату страхового відшкодування, позивач оскаржує в цьому позові, поданим 21.02.2017 року, разом з яким страховику надавалися паспорт та ідентифікаційний номер на ім`я ОСОБА_2 (т.1 а.с. 3, 7). Також вдруге ОСОБА_2 зверталася до страховика із заявою 05.05.2021 року про виплату їй страхового відшкодування за заподіяну її здоров`ю шкоду в ДТП, до заяви додала копію паспорту та ідентифікаційного коду на своє ім`я, зазначила свій картковий рахунок для проведення перерахування страхового відшкодування у зв`язку з ДТП.

Страховик ПАТ «СК «Брокбізнес» не розглянув по суті заяви ОСОБА_2 про виплату їй страхового відшкодування, й виплати не провів. Листом ПАТ «СК «Брокбізнес» ПАТ «СК «Брокбізнес» від 23.11.2016 року вих. №1424-11 просили ОСОБА_2 на її заяву від 24.10.2016 року подати до заяви документи, перелічені у статті 35 Закону № 1961-IV, зокрема копії паспорта, довідки про присвоєння їй ідентифікаційного номера платника податку та відомостей про банківські реквізити. (т. 1 а.с. 89). ПАТ «СК «Брокбізнес» листом від 24.05.2021 року вих. №951-11 надало відповідь ОСОБА_2 на її заяву від 05.05.2021 року, що на теперішній час спір про відшкодування ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в ДТП, розглядається Крюківським районним судом м. Кременчука у справі №537/682/17, а тому відповідно до ст.36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у виплаті страхового відшкодування припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. (т.3 а.с.112-113).

Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України)

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що «у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV). Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним/трирічним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного/трирічного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного/трирічного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.». (постанова ВС від 01.06.2022 року у справі № 577/5482/19, провадження № 61-13591св20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), можна ознайомитися за посиланням http://reyestr.court.gov.ua/Review/7529655, висловлена правова позиція, що у заподіювача шкоди та його страховика не може виникнути солідарного обов`язку щодо виплати страхового відшкодування. Так Велика Палата Верховного Суду висловила позицію про те, що законодавство України не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого.

Постанова ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) особа до якої подається позов СК чи особа, винна у скоєнні ДТП? Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

З матеріалів справи вбачається, що за заявами позивачки ОСОБА_2 від 24.10.2016 року, від 05.05.2021 року про виплату страхового відшкодування ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» жодних рішень не приймалось, тобто заяви залишились без розгляду, що не передбачено Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV наведений виключний перелік підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), зокрема: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п. 37.1.4)

Отже, у ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV серед виключного переліку підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування не наведено таку підставу як неподання додатків до заяви про страхове відшкодування.

А тому суд враховує, що 24.10.2016 року ОСОБА_2 звернулася до страховика із заявою про страхове відшкодування шкоди заподіяної її здоров`ю, як потерпілої від ДТП, тобто впродовж трьох років з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди 16.10.2014 року. І подала визначені у ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» додатки до заяви про страхове відшкодування разом з позовом 21.02.2017 року, які суд направив страховику ПАТ «СК «Брокбізнес», а також ОСОБА_2 самостійно подала страховику вдруге заяву про виплату страхового відшкодування з визначеними законом додатками 05.05.2021 року.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відмови ОСОБА_2 у здійсненні страхового відшкодування, виключний перелік яких наведений у ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV, що не підлягає розширеному тлумаченню, оскільки вона звернулася до страховика із заявою про страхове відшкодування шкоди, заподіяної її здоров`ю у ДТП, 24.10.2016 року, додатки до заяви надала страховику вперше разом з позовом 21.02.2017 року, тобто впродовж трьох років з моменту скоєння ДТП 16.10.2014 року. А в друге надала страховику заяву про виплату страхового відшкодування з додатками 05.05.2021 року.

Тому суд вважає за необхідне стягнути зі страховика ПАТ «СК «Брокбізнес» на користь ОСОБА_2 її витрати на лікування за призначенням лікарів медичних установ України в розмірі 6555,18 грн., які понесені нею при лікування тілесних ушкоджень заподіяних 16.10.2014 року в ДТП з вини страхувальника ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року, який діяв на момент виникнення спірних відносин, але втратив чинність на підставі Закону № 3720-IX від 21.05.2024, франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Разом з тим, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачка також просила стягнути з відповідачів її витрати, понесені за проходження лікування в період з 10.06.2016 року по 20.06.2016 року та з 07.07.2016 року по 18.07.2016 року за кордоном у Федеративній Республіці Німеччина в розмірі 22470 євро, що відповідно до внесених позивачкою змін до позовної заяви в редакції 12 грудня 2017 року із врахуванням курсу валют Національного Банку України станом на 11.12.2017 року, становить 715258,30 грн. (22470 євро х 31,8317 грн. за 1 євро =715258,30 грн.). Та були сплачені іншою особою ОСОБА_9 (а.с. 201-202 т.1).

Проте відповідач ОСОБА_1 категорично заперечував, що проходження лікування ОСОБА_2 в період з 10.06.2016 року по 20.06.2016 року та з 07.07.2016 року по 18.07.2016 року у лікувальному закладі у Федеративній Республіці Німеччина, пов`язане саме з лікуванням травм, отриманих останньою з його вини у ДТП 16.10.2014 року. На підтвердження своїх доводів відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Білокінь О.О. неодноразово просили суд призначити комісійну судово-медичну експертизу, щоб установити причинно-наслідковий зв`язок між отриманими в ДТП 16.10.2014 року ОСОБА_2 травмами та її лікуванням в період з 10.06.2016 року по 20.06.2016 року та з 07.07.2016 року по 18.07.2016 року у лікувальному закладі за кордоном у Федеративній Республіці Німеччина. Всі клопотання відповідача ОСОБА_1 та його представника про призначення комісійної судово-медичної експертизи були задоволені. Ухвалами від 15.10.2021 року та від 09.02.2022 року суд призначав комісійну судово-медичну експертизу Обласному бюро СМЕ Полтавської обласної державної адміністрації. Ухвалою від 23.10.2023 року суд призначав комісійну судово-медичну експертизу КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпровської обласної ради. Проте такі експертизи не були проведені з підстав неподання необхідної медичної документації про лікування ОСОБА_2 , з підстав її неявки в експертну установу для проведення експертизи. Позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гонтар В.М. не подали суду медичну документацію, достатню для проведення призначеної комісійної судово-медичної експертизи. За відсутності можливості самостійно зібрати медичну документацію про лікування ОСОБА_2 в період з 16.10.2014 року по 07.07.2016 року, відповідач ОСОБА_1 та його представник заявляли численні клопотання про витребування цих доказів як у позивача ОСОБА_2 , так і у всіх медичних установах та лікарів, де з матеріалів справи вбачалося, що ОСОБА_2 лікувалася у вказаний період, а також на які у своїх клопотаннях зазначали експерти. Всі клопотання про витребування цих доказів були задоволені судом, постановлялися численні ухвали про витребування доказів медичної документації про лікуванням ОСОБА_2 з 16.10.2014 року по 07.07.2016 року як у самої ОСОБА_2 , так і у всіх медичних установах та лікарів, де з матеріалів справи вбачалося, що позивач лікувалася у вказаний період, а також про які у своїх клопотаннях зазначали експерти. Але суду так і не було подано ані позивачем ОСОБА_2 , ані медичними установами медичні документи про лікування позивача, необхідні для проведення комісійної судово-медичної експертизи, щоб установити причинно-наслідковий зв`язок між отриманими в ДТП 16.10.2014 року ОСОБА_2 травмами та її лікуванням в період з 10.06.2016 року по 20.06.2016 року та з 07.07.2016 року по 18.07.2016 року у лікувальному закладі за кордоном у Федеративній Республіці Німеччина. Сама ОСОБА_2 не з`явилася до обстеження к експертам, не надала навіть сучасної медичної документації щодо свого стану здоров`я.

Суд неодноразово роз`яснював представнику відповідача адвокату Гонтар В.М. принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок доказування сторонами належними, допустимими та достатніми доказами обставин, неможливість обґрунтування доказування припущеннями. (ст.12, ст.81, ст.80 ЦПК України).

Проте від позивача та її представника не було подано достатніх, належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог в частині доведення причинно-наслідкового зв`язку між отриманими в ДТП 16.10.2014 року ОСОБА_2 травмами з вини ОСОБА_1 та її лікуванням в період з 10.06.2016 року по 20.06.2016 року та з 07.07.2016 року по 18.07.2016 року у лікувальному закладі за кордоном у Федеративній Республіці Німеччина.

За таких обставин, суд не вбачає підстав вважати доведеним належними та допустимими доказами, що отримане ОСОБА_2 лікуванням в період з 10.06.2016 року по 20.06.2016 року та з 07.07.2016 року по 18.07.2016 року у лікувальному закладі за кордоном у Федеративній Республіці Німеччина пов`язане причинно-наслідковим зв`язком з травмами, отриманими нею в ДТП 16.10.2014 року з вини ОСОБА_1 .

А тому суд не вбачає підстав на відшкодування ОСОБА_2 витрат на її лікування у Федеративній Республіці Німеччина у червні-липні 2016 року.

Доводи представника позивача, що під час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 не заявляв такої підстави для відмови у позові, як відсутність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною з його вини ОСОБА_2 травмами в ДТП 16.10.2014 року та її лікуванням у медичному закладі ФРН в період з 10.06.2016 року по 20.06.2016 року та з 07.07.2016 року по 18.07.2016 року, а фактично вперше зазначив таку підставу для відмови у позові лише під час нового розгляду справи, не відповідають фактичним обставинам справи, а саме змісту рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.04.2018 року, коли причинно-наслідковий зв`язок між травмою, отриманою в ДТП, та лікуванням потерпілої був предметом розгляду справи та дослідження судом. (т.2 а.с.33 абз.5), змісту постанови Верховного Суд від 20.01.2021 року, коли суду першої інстанції було дано вказівки, обов`язкові до виконання: вирішити питання про достовірність або недостовірність доказів, зокрема поданих позивачкою документів щодо її лікування у закордонній клініці (т.2 а.с.256 абз.7).

Після скасування рішення судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді, ст.411, ст.417 ЦПК України.

У ст. 49 ЦПК України при визначенні процесуальних прав та обов`язків сторін, визначено обмеження лише для позивача, що у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Обмежень щодо відповідача змінювати підстави в своїх запереченнях проти задоволення позову під час нового розгляду справи ЦПК не установлено.

Щодо стягнення моральної шкоди

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Згідно зі статтями 23, 26-1 Закону № 1961-IV, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Суд звертає увагу, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV.

У ст. 9 Закону № 1961-IV, дано визначення понять для цього Закону, а саме 9.1. Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. 9.4. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Крім того, чинним національним законодавством передбачено право на відшкодування страховиком моральної шкоди у випадках, коли така шкода пов`язана з фізичним болем та стражданнями, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ст. 23 ч.1 п.1,2 ЦК України).

Верховний Суд виснував у постанові від 3 жовтня 2019 року у справі № 709/1173/17 (провадження № 51-875км19) можна ознайомитись за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/84814495, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, у тому числі стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Верховний Суд виснував у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 572/3209/17 (провадження № 6448км19) можна ознайомитись за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/88749718, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить предмет оціночної діяльності суду та визначається залежно від визначених ЦК критеріїв з урахуванням вимог розумності та справедливості, а не на підставі висновку експертизи. Зменшення розміру суми відшкодування шкоди, завданої злочином, через скрутне матеріальне становище винного не узгоджується з приписами ч. 4 ст. 1193 ЦК.

Верховний Суд виснував у постанові від 02 червня 2021 у справі № 175/4256/18 (провадження № 51-1171км21) можна ознайомитися за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/97495662, що задовольняючи цивільний позов у кримінальному провадженні за ст. 286 КК, суди повинні враховувати вимоги ст. 1197 ЦК та визначати розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, зважаючи на те, чи порушив потерпілий внаслідок грубої необережності чинні на транспорті правила. Якщо таке порушення мало місце, то розмір відшкодування моральної шкоди, заявлений у цивільному позові потерпілим, підлягає зменшенню.

У ст. 1193 ЦК України зазначено необхідність урахування вини потерпілого і матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди. Так, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. (ч.2 ст.1193 ЦК). Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. (ч.3 ст.1193 ЦК). Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення. (ч.4 ст.1193 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У ст. 1194 ЦК України установлено, що особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

У п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року дано роз`яснення, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи, що в даному випадку не можливе солідарне стягнення з відповідачів, суд враховує, що позивач ОСОБА_2 в своїх позовних вимогах, з внесеними змінами просила для компенсації заподіяної моральної шкоди стягнути з відповідача ОСОБА_1 45000 грн., а з відповідача ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»» - 5000 грн.

Очевидно, що внаслідок отриманих в ДТП 16.10.2014 року травм, які кваліфіковані як тілесні ушкодження середньої тяжкості, за ознакою довготривалого лікування, ОСОБА_2 зазнала біль, страждання, вимушені зміни у житті, пов`язані з обмеженням її можливості рухатися, потребою у сторонньому догляді, а відповідно їй було заподіяно і моральну шкоду.

З врахуванням положень ст. 26-1, ст.23, п.27.3 статті 27 Закону, суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну йому внаслідок ДТП, в розмірі 327,76 грн. (5% від розміру заподіяної здоров`ю шкоди, яка підлягає стягненню, х 6555,18 грн. = 327,76 грн.).

Суд бере до уваги, що позивач просить стягнути моральну шкоду, яка перевищує ліміт страхового відшкодування, оскільки стосується шкоди, заподіяної здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в її моральних стражданнях та інших немайнових втратах через вчинене з вини ОСОБА_1 ДТП, внаслідок якого потерпіла отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, за ознакою довготривалого розладу здоров`я, має бути співмірно компенсована, і відповідач ОСОБА_1 заподіяв позивачу ОСОБА_2 моральну шкоду від ДТП, з врахуванням положень ст.1193 ЦК, що груба необережність позивача сприяла виникненню шкоди, - 40000 грн.

При цьому слід врахувати, що 27.05.2021 року відповідач ОСОБА_1 подав суду квитанції №63767685 від 01.10.2020 року, №63652551 від 30.09.2020 року, № NOK2442647 від 18.06.2019 року, № NOK2433678 від 25.02.2019 року, № NOK2440796 від 20.11.2018 року, № NOK2441469 від 26.03.2019 року, про сплату позивачу ОСОБА_2 на виконання рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.04.2018 року на погашення заподіяної моральної шкоди в загальному розмірі 15000 грн. (т.3. а.с.65-71).

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_2 у відшкодування заподіяної злочином моральної шкоду від ДТП в розмірі 25000 грн. (заподіяна моральна шкода, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , в розмірі 40000 грн. розмір моральної шкоди, яка добровільно відшкодована ОСОБА_1 15000 грн.= 25000 грн.).

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ПАТ «Страхова група «Брокбізнес» про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, - підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Станом на 01.01.2017 року, коли позивач звернулася до суду прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1544,00 грн.

Суд враховує, що відповідно до ст.4 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір за звернення до суду з позовом, з внесеними змінами, з майновими вимогами ОСОБА_2 мала становити: за дві майнові вимоги до Страхової компанії про стягнення матеріальної шкоди 100000 грн., про стягнення моральної шкоди 5000 грн., за дві майнові вимоги до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди 669649,54 грн., про стягнення моральної шкоди 45000 грн. за кожну вимогу 1 % від ціни майнової вимоги, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проте позивач була звільнена від обов`язку платити судовий збір за звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням її здоров`ю, внаслідок вчинення злочину, на підставі п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Отже, враховуючи, що позов був задоволений частково, позивач була звільнена від обов`язку платити судовий збір за звернення до суду з позовом, а відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір на користь держави, ще в порядку примусового виконання рішення суду у цій справі від 25.04.2018 року, що підтверджено постановою державного виконавця Крюківського ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області Васильєвої Н.О. від 26.11.2018 року ВП №57505120, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь держави за дві позовні вимоги майнового характеру 1235,20 грн. (за одну вимогу майнового характеру не меншу 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2017 року, що становить 1544,00 грн., тобто 1544,00 грн. х 0,4=617,60 грн. А за дві вимоги майнового характеру 2х617,60 грн.=1235,20 грн.)

Учасниками справи не заявлялися вимоги про стягнення інших судових витрат, зокрема на професійну правничу допомогу.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст.ст. 5, 10, 13, 19, 76, 77, 80-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», в особі Кременчуцького управління, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 6555 грн. 18 коп.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь ОСОБА_2 в рахунок завданої моральної шкоди 327,76 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок завданої моральної шкоди 25000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь держави судовий збір в розмірі 1235,20 грн.

Інформація про сторони:

Позивач ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 05.10.1996 року Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавській області, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», місце розташування: м. Київ, вул. Білоруська, 3..

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 15.04.2025 року.

Суддя: Мурашова Н.В.