Справа № 466/6072/20 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/234/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника позивача Полуліх Н.І., представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2024 року в складі судді Свірідової В.В. у справі за позовом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , з участю третьої особи на стороні позивача Львівської міської ради, про виселення, -

встановив:

У серпні 2020 року позивач Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , в якій просив постановити рішення про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вимоги обґрунтовано тим, що на обслуговуванні ЛКП «Рясне-402» перебуває будинок АДРЕСА_2 . Працівниками ЛКП «Рясне-402» 23.06.2020 проведено обстеження будинку та встановлено, що у квартирі АДРЕСА_3 без реєстрації проживає ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_3 , доньки колишнього наймача ОСОБА_4 .

На попередження ЛКП «Рясне-402» добровільно звільнити самоправно зайняту квартиру АДРЕСА_3 відповідач не реагує. Будь-яких документів на право зайняття квартири відповідач не надав. Факт самоправного зайняття відповідачем квартири АДРЕСА_1 підтверджено актом від 23.06.2020, складеним працівниками ЛКП «Рясне-402». Просив про задоволення позову.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2024 року у задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , з участю третьої особи на стороні позивача Львівської міської ради, про виселення відмовлено.

Рішення оскаржила Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, в особі голови І. Джурик. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач не був у встановленому законом порядку вселений у спірну квартиру, ні як член сім`ї наймача, ні як тимчасовий мешканець. Встановлено, що після смерті у 1993 році ОСОБА_4 , якій була надано спірну квартиру в користування, її донька ОСОБА_3 , і її чоловік ОСОБА_2 не звертались, ні до районної адміністрації, ні до ЛКП «Рясне-402» з питанням щодо зміни договору житлового найму.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки актам обстеження, складеним ЛКП «Рясне-402», які підтверджують факт самовільного зайняття квартири відповідачем. Згідно із актом від 23.06.2020 ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_3 без будь-яких законних підстав.

При цьому, за даними Реєстру територіальної громади, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . Тому, виселення відповідача із спірної квартири не буде надмірним тягарем та не призведе до порушення прав, гарантованих ст. 8 Конвенції, оскільки подальше проживання, без достатніх правових підстав, порушує право позивача на вказане майно.

У частині 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселились до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради у повному обсязі та виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_5 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги виходячи з такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач самоправно зайняв жиле приміщення та проживає в ньому. Між сторонами існують відносини оренди (найму) житла, оскільки платежі, за житлово-комунальні послуги ЛКП «Рясне-402» приймають як від квартиронаймача. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступе виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_2 перебуває на обслуговуванні ЛКП «Рясне-402».

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб немає (т. 1 а.с.13).

Квартира АДРЕСА_1 належала до відомчого житлового фонду Львівського конвеєробудівного заводу і була надана ОСОБА_6 , як працівнику заводу, що стверджується витягом з протоколу №13 від 13.05.1971.

Згідно із довідкою ЛКП «Рясне-402» від 18.04.2013 у квартирі АДРЕСА_1 проживають без реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , після смерті основного квартиронаймача матері ОСОБА_8 , яка проживала в даній квартирі (т. 1 а.с.48).

За змістом довідки ЛКП «Рясне-402» № 1752 від 22 серпня 2013 року у спірній квартирі з 1972 року були зареєстровані ОСОБА_4 (основний наймач), ОСОБА_9 (чоловік), ОСОБА_10 (донька) та ОСОБА_11 (син) (т. 1 а.с.49).

Згідно із технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 , квартира складається з 1 житлової кімнати, загальна площа квартири становить 28,9 кв.м.

24 грудня 1977 року ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_12 , яка на цей час проживала та була зареєстрована у спірній квартирі. Після одруження відповідач, зі згоди наймача квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_4 та членів її сім`ї, вселився і почав проживати з дружиною у спірній квартирі. У шлюбі у них народилося четверо дітей: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 .

Також, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2011 року у справі №2-782/11 визнано ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 втратившими права на проживання у будинку АДРЕСА_6 . Зобов`язано СГІРФО Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області зняти з реєстрації зазначених осіб за адресою: будинок АДРЕСА_6 . Підставою для задоволення позову слугувало те, що відповідачі без поважних причин більше шести місяців не проживають в будинку АДРЕСА_6 , а проживають в будинку АДРЕСА_7 (т. 1 а.с.59-60).

Згідно із довідкою про зняття з реєстрації місця проживання від 02 червня 2011 року ОСОБА_2 був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_8 у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання: АДРЕСА_7 . ( том 1 а.с.12).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 29.07.2020, ОСОБА_2 з 17.04.2019 по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (т. 1 а.с.61).

ОСОБА_3 (донька ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_2 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Личаківським районним у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (том 1 а.с.53).

Після смерті ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 , постійно проживаючи у спірній квартирі, звертався до ЛКП «Рясне-402» про зміну договору найму. Також, відповідач звертався до КУ «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» із заявою про приватизацію житла, однак йому було безпідставно відмовлено в укладенні договору найму та проведенні приватизації.

При цьому, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» (далі - КУ «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду»), треті особи: Львівське комунальне підприємство «Рясне-402» (далі - ЛКП «Рясне-402»), Публічне акціонерне товариство «Конвеєр» (далі - ПАТ «Конвеєр»), про визнання права на житло, визнання права на приватизацію квартири, зобов`язання до вчинення дій.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року у справі №466/725/20 позов ОСОБА_2 задоволено частково. (том 1 а.с.184-195)

Визнано за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_16 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року в частині визнання за ОСОБА_2 права на користування жилими приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову, якою у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів судової палати Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Львівської міської ради скасовано.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Львівської міської ради залишено в силі.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до КУ «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» скасовано, направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в скасованих частинах втрачають законну силу.

Залишаючи без змін рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року в частині вимог ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, Верховний Суд зазначив, що належним відповідачем в частині вимог про визнання права користування житловим приміщенням є Львівська міська рада, яка з апеляційною скаргою не зверталась, тобто погодилась з рішенням суду. При цьому суд вказав, що Шевченківська районна адміністрація не є належним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_2 , тобто рішення суду в частині задоволених позовних вимог не порушує її прав, відповідно були відсутні підстави для скасування рішення в зазначеній частині судом апеляційної інстанції. Визнання права користування жилим приміщенням є ефективним способом захисту прав позивача та створює йому передумови для вчинення дій, спрямованих на приватизацію житла.

Таким чином, судами різних інстанцій у справі №466/725/20 встановлено, що ОСОБА_2 зайняв житлове приміщення без ордера, однак за згодою основного квартиронаймача, тобто не самоправно, у зв`язку з чим набув право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Як зазначено вище, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 залишено в силі.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що положеннями статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Як убачається із матеріалів справи, спірне житло, з якого позивач просить виселити відповідача, не перебуває у власності жодної із сторін, займане ОСОБА_2 , як членом сім`ї його дружини ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка у свою чергу, була членом основного квартиронаймача ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_2 у спірній квартирі зареєстрованим не був, водночас тривалий час з 1972 року в ній проживає.

Відповідно до статей 64 та 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

При подачі позову перш за все позивач має зазначити, яке його право порушене відповідачем і обґрунтувати, що саме в обраний ним спосіб, це порушене право може бути відновлено.

Шевченківська РА ЛМР подала позов про виселення відповідача ОСОБА_2 , проте у позовній заяві не вказала на захист якого права заявлений цей позов і якими діями відповідача це право було порушене.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований не був, однак станом на час вирішення питання про його виселення, за ним визнано право користування спірним приміщенням.

Відповідно частини четвертої і п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства при ухваленні судового рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений виключно позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Шевченківська РА ЛМР просила суд виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 на підставі частини третьої статті 116 ЖК України, тобто без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки, на їх думку, він зайняв її самоправно.

Зокрема, частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 630/588/17 зробив правовий висновок, що самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом і в постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 404/5255/16.

Водночас, колегія суддів враховує, що судовим рішенням у справі №466/725/20 навпаки підтверджено той факт, що ОСОБА_2 зайняв житлове приміщення без ордера, однак за згодою основного квартиронаймача, тобто не самоправно, у зв`язку з чим набув право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Крім того, навіть встановлення факту самовільного зайняття житлового приміщення не є безумовною підставою для виселення особи, оскільки формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості, а тому в такому випадку підлягає застосуванню принцип «пропорційності» між застосованими методами та правами особи на житло.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, безумовно має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про виселення відповідача з житлового приміщення, з підстав його самоправного зайняття.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідач мав достатні та триваючі зв`язки з місцем проживання у спірній квартирі, а тому наявність іншого місця реєстрації не може бути достатньою підставою для його виселення за ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Позивач не вказав про співмірність такого виселення відповідній меті з урахуванням того, що обґрунтування пропорційності виселення є обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції, а позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту статей 15, 16 ЦК України матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Подібні за змістом висновки, викладено у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 910/9256/17 та від 28 листопада 2018 року у справі № 924/374/17.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Зважаючи на встановлені судом обставини, а також звертаючи увагу на баланс інтересів сторін спору, колегія суддів вважає, що у даному випадку позивач не може позбавити відповідача права на житло.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 квітня 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк