АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року

м. Чернівці

справа № 727/13656/24

провадження 22-ц/822/295/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Морозової Оксани Володимирівни

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко Микола Миколайович, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року, головуючий у першій інстанції Танасійчук Н.М.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., у грудні 2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків.

Також ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., у лютому 2025 року звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Зазначав, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2023 року заборонено ОСОБА_3 вчиняти дії, як особисто так й із залученням третіх осіб, спрямовані на зміну місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичним місцем проживання якого є разом з батьком ОСОБА_1 до ухвалення рішення у справі.

Посилається на те, що ОСОБА_2 вивезла дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без постановлення на консульський облік, перешкоджає у спілкуванні батька з сином.

Місце перебування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не відоме, ОСОБА_1 не має змоги спілкуватися з сином, отримати інформацію про дитину.

Вважає, що через такі дії ОСОБА_2 дитина відчужується від батька та може його забути, втратити із ним емоційний контакт, що негативно вплине на можливість виконання рішення суду або взагалі унеможливить його виконання.

Просив зобов`язати ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування (повну адресу місця перебування) дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 номер телефону для спілкування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком та зобов`язати ОСОБА_2 передавати телефон дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для здійснення спілкування з батьком у встановлений судом час;

зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування батька ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 тривалістю 1 годину щодня з 18.00 до 19.00 шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram або Viber з номеру батька ОСОБА_1 на номер дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в групі месенджера Telegram або Viber;

в порядку контролю за виконанням судового рішення та, з метою забезпечення примусового виконання судового рішення, зобов`язати державного виконавця здійснювати перевірку виконання боржником судового рішення шляхом приєднання з будь-якого місця до відеозв`язку (або телефонного зв`язку) під час спілкування батька з дитиною у встановлені години спілкування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , про забезпечення позову задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram» тричі на тиждень у дні погоджені між батьками дитини з 18 год по 18 год 30 хв. шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону

У решті відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., в апеляційній скарзі просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову.

Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., про забезпечення позову, змінивши мотивувальну та резолютивну частину ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року.

Зобов`язати ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування (повну адресу місця перебування) дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 номер телефону для спілкування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком та зобов`язати ОСОБА_2 передавати телефон дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для здійснення спілкування з батьком у встановлений судом час;

зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування батька ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 тривалістю 1 годину щодня з 18.00 до 19.00 шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram або Viber з номеру батька ОСОБА_1 на номер дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в групі месенджера Telegram або Viber;

в порядку контролю за виконанням судового рішення та, з метою забезпечення примусового виконання судового рішення, зобов`язати державного виконавця здійснювати перевірку виконання боржником судового рішення шляхом приєднання з будь-якого місця до відеозв`язку (або телефонного зв`язку) під час спілкування батька з дитиною у встановлені години спілкування.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язання ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 фактичне місце перебування (повну адресу) дитини ОСОБА_4 з огляду на те, що ОСОБА_1 самовільно протиправно змінив місце проживання дитини не відповідає дійсним обставинам справи.

Твердження суду першої інстанції, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24 січня 2023 року №25/2 про визначення участі у вихованні дитини і встановлення порядку побачень ОСОБА_1 було визначено місце проживання дитини з матір`ю не відповідає дійсності.

Рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24 січня 2023 року №25/2 стосується лише визначення участі у вихованні дитини і встановлення порядку побачень ОСОБА_1 .

Вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб забезпечення позову не сприяє ефективному захисту прав ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на контакт та відновлення емоційного зв`язку між батьком та сином.

Посилається на те, що ОСОБА_2 вивезла дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон, перешкоджає у спілкуванні батька з сином.

Місце перебування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не відоме ОСОБА_1 , не має змоги спілкуватися з сином.

Відповідно наведеного погодження днів спілкування між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можливе, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від такого погодження.

Визначаючи тривалість та періодичність спілкування батька з сином, суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, зокрема і у постановах від 17 квітня 2023 року у справі №203/3174/22, 01 травня 2024 року у справі № 756/9059/20 (провадження № 61-17719 св 23), в яких Верховний Суд наголошує на необхідності щоденного спілкування батьків з дітьми.

Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано висновок фахівця ОСОБА_6 за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновок фахівця ОСОБА_7 за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновок спеціаліста ОСОБА_8 за результатами психологічної консультації з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновок Т.котової за результатами проведення консультації з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , комісійної судової психологічної експертизи Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 29 серпня 2023 року №СЕ-19-23/41-19-ПС.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Морозова О.В., просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., про забезпечення позову частково, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram» тричі на тиждень у дні погоджені між батьками дитини з 18.00 год по 18.30 год шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на наявність спору між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо участі батька у вихованні дитини, відсутність спілкування батька з дитиною протягом значного часу, необізнаність ОСОБА_1 про місцезнаходження дитини, не надання ОСОБА_2 інформації про стан здоров`я дитини.

Водночас суд першої інстанції вважав співмірним засіб забезпечення позову із позовними вимогами, необхідним поновлення та підтримання контакту батька з сином під час розгляду справи по суті, спілкування батька з сином має сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків ОСОБА_1 з сином, що відповідатиме інтересам дитини.

Разом з тим суд першої інстанції послався на те, що матеріали справи не містять доказів наявності у малолітнього ОСОБА_4 власного мобільного телефону, самовільне здійснення ОСОБА_1 всупереч рішенню виконавчого комітету Чернівецької міської ради №25/2 від 24 січня 2023 року про визначення участі у вихованні дитини і встановлення порядку побачень зміни місця проживання дитини, передчасність вимоги про забезпечення порядку контролю за виконанням судового рішення та зобов`язання державного виконавця здійснювати перевірку виконання судового рішення.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає в частині.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

На підставі частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Крім того, відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 149 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) вказала, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 жовтня 2018 по справі №183/5864/17-ц.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

Позов забезпечується, зокрема, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункт 10 частини першої статті 150 ЦПК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Суть висновків Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.

Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що: «судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання. ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини.

Також Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22 зазначив, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20, від 25 листопада 2020 року в справі № 760/15413/19, від 15 вересня 2021 року в справі №52/6099/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є встановлення ОСОБА_1 графіку контакту (встановлення/проведення побачень) батька з його сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 разом з сином сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває поза межами України на період воєнного стану, тому ОСОБА_1 із незалежних від нього причин не має можливості вільно спілкуватися з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призводить до втрати зв`язку між батьком та дитиною.

Установивши наявність обставин, які позбавляють ОСОБА_1 можливості спілкуватися з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції з метою поновлення та підтримання контакту батька з сином дійшов обгрунтованого висновку, що такий захід забезпечення позову як зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram» тричі на тиждень у дні погоджені між батьками дитини з 18 год по 18 год 30 хв. шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону сприятиме відновленню та налагодженню емоційних стосунків ОСОБА_1 з чином, що відповідатиме інтересам дитини.

Водночас визначений судом першої інстанції час тривалістю 30 хвилин тричі на тиждень обмежує право батька на спілкування з дитиною, адже часу спілкування недостатньо, щоб налагодити контакт з дитиною.

Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення, права батька на особисте спілкування з дитиною та відсутність обставин, які обмежують право на таке спілкування, колегія суддів вважає, що доцільним способом забезпечення позову буде зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber.

Водночас забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 номер телефону для спілкування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком та зобов`язати ОСОБА_2 передавати телефон дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для здійснення спілкування з батьком у встановлений судом час фактично зводиться до порядку виконання ОСОБА_2 забезпечення спілкування сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., про забезпечення позову в частині цій частині.

Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М., в апеляційній скарзі на безпідставність висновку суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 фактичне місце перебування (повну адресу) дитини ОСОБА_4 .

Обізнаність ОСОБА_1 про фактичне місце перебування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 сприятиме підтриманню контакту батька з дитиною.

Тому слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у спосіб зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 331/24/22 (провадження № 61-1791св23).

Обрані види забезпечення позову в частині зобов`язання ОСОБА_2 надати можливість спілкування ОСОБА_1 з дитиною засобами телефонного зв`язку, повідомити фактичне місце перебування дитини не вирішує спір по суті, а лише спрямовані на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту дитини з батьком.

Вказані види забезпечення позову є співмірними із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Водночас забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20).

Разом з цим не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко М.М. в апеляційній скарзі на наявність підстав для вжиття заходів забезпечення шляхом зобов`язання в порядку контролю за виконанням судового рішення та, з метою забезпечення примусового виконання судового рішення державного виконавця здійснювати перевірку виконання боржником судового рішення шляхом приєднання з будь-якого місця до відеозв`язку (або телефонного зв`язку) під час спілкування батька з дитиною у встановлені години спілкування.

Вказаний захід фактично стосується виконання та здійснення контролю над виконанням державним виконавцем судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову, а не відновлення спілкування між ОСОБА_1 та сином.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене ухвала Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 лютого 2025 року підлягає в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 місце перебування дитини скасуванню, в частині зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування дитини змінити з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Якименко Микола Миколайович, задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 місце перебування дитини скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 місце перебування дитини задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року змінити в мотивувальній частині щодо зобов`язання ОСОБА_9 забезпечити щоденне спілкування дитини.

Викласти абзац другий резолютивної частини ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року у такій редакції: «Зобов`язати ОСОБА_9 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 04 квітня 2025 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак