ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2025 року м. Чернівці

Справа № 715/1211/24

Провадження №22-ц/822/285/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

секретар Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Снігура Сергія Васильовича, подану в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 січня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Цуренко В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що мати його дружини - відповідачка у справі ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

У 2019 році, за погодження ОСОБА_2 позивач разом з дружиною розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями.

Одночасно ОСОБА_2 виготовляла проектну документацію на будівництво на своє ім`я, з урахуванням належності їй земельної ділянки.

Починаючи з 2019 року, позивач за власні кошти здійснював будівництво вказаних об`єктів. На момент звернення до суду з позовом будівництво не завершене.

У 2023 році ОСОБА_2 почала прямо та через третіх осіб заявляти, що будівництво здійснюється на належній їй земельній ділянці та за її кошти, а позивач з сім`єю не має жодного стосунку до цього і повинен виїхати з їхнього місця проживання ( АДРЕСА_1 ) до себе в с. Молодія.

Вказував на те, що від початку будівництва він витрачав виключно свої особисті кошти на закупівлю будівельних матеріалів та здійснення будівельних робіт.

З урахуванням змінених позовних вимог, просив визнати за ним право власності на будівельні та витратні матеріали, які були використані для здійснення будівництва житлового будинку та господарської споруди по АДРЕСА_1 , в розмірі 57/100 частин на загальну суму 531 196,48 грн та 2 000 Євро, а сумарно 619 197 грн.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівельні та витратні матеріали, які були використані ним для здійснення будівництва будівлі житлового будинку та господарської споруди по АДРЕСА_1 , що зазначені в локальному кошторисі на будівельні роботи № 02-01-01 в розмірі 57/100 частин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, оскільки збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Цільове призначення зазначеної земельної ділянки не було змінено.

Відповідачка витратила на будівництво 168 000 грн, а також їй належали матеріали та обладнання, використані при будівництві фундаменту будинку, а згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №187 від 24 жовтня 2024 року вартість будівельних робіт, матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку з прибудованою господарською будівлею котельні, які збудовані на земельній ділянці площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0971 за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна, ділянка), яка належить ОСОБА_2 , становить 1 080 700,74 грн. Частка позивача значно більша ніж та, на яку він просив визнати за ним право власності, проте суд не вправі вийти за межі позовних вимог.

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухватили нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що згідно з будівельним паспортом №348 від 17 грудня 2018 року на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 , та схеми забудови земельної ділянки відповідач разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 розпочали та здійснюють будівництво житлового будинку разом із господарськими спорудами по АДРЕСА_1 .

Вказує на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки житловий будинок та господарські споруди розташовані на земельній ділянці відповідача, є об`єктом незавершеного будівництва - 83%, належать на праві власності відповідачу, а тому визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва цього об`єкта за позивачем, є неправильно обраним способом захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Посилається на те, що твердження апелянта в тій частині? що він не довів фінансову спроможність придбання будівельних матеріалів для будівництва будинку, є безпідставними, оскільки у нього з дружиною були заощадження від заробітку за кордоном, а також під час будівництва він мав постійні мінливі заробітки, яких вистачало для будівництва. Окрім того, більшу частину будівельних робіт він здійснював власноруч.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0971 за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна, ділянка) належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується інформацію з Державного реєстру речових прав та свідоцтва про право власності НОМЕР_1 .

Відділом містобудування, архітектури та житлово комунального господарства Глибоцького РДА видано 17 грудня 2018 року будівельний паспорт №348 на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 .

З довідки, виданої старостою старостинського округу сіл Луковиця та Кут від 23 травня 2024 року №369, вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, на якій з грудня 2018 року будується житловий будинок.

Висновком відділу Держгеокадастру у Глибоцькому районі Чернівецької області №383/41-16 від 30 вересня 2016 року погоджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0971.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності об`єкт незавершеного будівництва, відсоток готовності 83%, який розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :01:001:0971 за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 02 грудня 2024 року. Для реєстрації подані документи, а саме витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер ЧВ18, виданий 07 січня 2019 року, відомості з ДЗК, серія та номер 79274492, виданий 02 грудня 2024 року.

Відповідно до висновку №187 від 24 жовтня 2024 року судового експерта Юзвенко Р. В. перелік будівельних робіт, які проведені на будівництві житлового будинку з прибудованою господарською будівлею котельні, які знаходяться в АДРЕСА_1 , зазначені в локальному кошторисі на будівельні роботи №02-01-01.

Загальна кошторисна вартість будівельних робіт, матеріалів та обладнання, використаних при будівництві житлового будинку з прибудованою господарською будівлею котельні, які знаходяться в АДРЕСА_1 , визначалась з урахуванням опосередкованої вартості будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструкцій і робіт, із застосуванням комп`ютерної програми «Інтернет-Випуск Кошторисів» (1.920.0828), станом на день проведення експертизи і складає 1 330 093,80 грн.

Вартість будівельних робіт, матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку з прибудованою господарською будівлею котельні, які збудовані на земельній ділянці площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0971 за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна, ділянка), яка належить ОСОБА_2 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , складає 1 080 700,74 грн.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини другої статті 331 України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Пунктом 4 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовими правами на чуже майно є право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до частини першої статті 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

За змістом статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За певних умов суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку. Визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0971, площею 0,2500га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відділом містобудування, архітектури та житлово комунального господарства Глибоцького РДА видано 17 грудня 2018 року будівельний паспорт №348 на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 .

Отже, наявність будівельного паспорту свідчить, що будівництво житлового будинку, господарських будівель зі спорудами на земельній ділянці за кадастровим номером :01:001:0971 за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 здійснюється на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети та за наявності дозвільних документів на таке, а тому є помилковим висновок суду першої інстанції, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом.

З інформації з Державного реєстру на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 грудня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві власності об`єкт незавершеного будівництва, відсоток готовності 83%, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0971 за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва, а тому з урахуванням встановлених обставин у даній справі, заявлені вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанцій про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у цій постанові.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 9 287,95 грн.

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 9 287,95 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Снігура Сергія Васильовича, подану в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 січня 2025 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 9 287 (дев`ять тисяч двісті вісімдесят сім) гривень 95 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 14 квітня 2025 року.

Головуючий І. М. Литвинюк

Судді: Н. К. Височанська

І. Н. Лисак