П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року місто Київ

справа № 756/10234/23

провадження № 22-ц/824/1932/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року позивачка ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., площею 0,0748 га). На цій земельній ділянці розташовано об`єкт незавершеного будівництва (дачний будинок) площею 540 кв.м., який також належить позивачці на праві власності.

Станом на дату подання цього позову вказану земельну ділянку відповідач безпідставно та незаконно використовує для власних потреб, а об`єкт незавершеного будівництва дачний будинок - для постійного проживання.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 в минулому був чоловіком доньки позивачки - ОСОБА_3 . Однак, рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/12516/18 від 18.03.2019 шлюб між ними розірвано. Рішення суду набрало законної сили 18.04. 2019. З цього часу відповідач перестав бути членом сім`ї позивача, але незважаючи на це, продовжує протягом тривалого часу безпідставно та незаконно використовувати як земельну ділянку так і об`єкт незавершеного будівництва (дачний будинок) для власних потреб.

Такий стан справ робить неможливим для позивача проводити облаштування належної їй на праві власності земельної ділянки на власний розсуд, ремонтні та оздоблювальні роботи у дачному будинку, що розташований на цій земельній ділянці, використовувати ці об`єкти нерухомого майна для задоволення власних потреб або потреб її сім`ї, чи використати це майно іншим чином на власний розсуд.

Відповідач не є ні власником, ні співвласником земельної ділянки та дачного будинку, також не є членом родини позивача, на вимоги про виселення не реагує.

Враховуючи вищезазначене, просила суд, усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 із займаних ним земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва (житлового будинку) розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Виселено ОСОБА_2 з об`єкту незавершеного будівництвом житлової нерухомості - дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку площею 0,0748 га за кадастровим номером 8 000 000 000:78:373:0004, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ) АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн. судового збору.

Відмовлено у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року.

Вважає, рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, увалене з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дійсно, ОСОБА_1 зазначена покупцем наступного майна: згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.07.2016, земельної ділянки площею 0,0748 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 8 000 000 000:78:373:0004; згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва від 28.07.2016, об`єкт незавершеного будівництвом (дачний будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивачка є матір`ю ОСОБА_3 , з якою відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з 07.08.1999 по 18.03.2019. Його колишня теща все життя працювала у структурному підрозділі Міністерства оборони України та майстром на будівництві, з 2005 року (на момент укладення зазначених договорів) є пенсіонером, відповідно, коштів на придбання зазначеного майна у неї не було.

В той час апелянт, будучи військовослужбовцем Міністерства оборони України, маючи тривалий стаж роботи (понад 33 роки), перебуваючи у довготривалих відрядження працюючи в Посольствах України за кордоном, отримував значний дохід і мав матеріальну можливість придбати нерухомість.

Звертає увагу, що перед придбанням цієї нерухомості, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була досягнута усна домовленість, що право власності на квартиру в м. Києві, дачний будинок та земельну ділянку буде оформлено на ОСОБА_4 , в яких після придбання буде проживати сім`я відповідача.

В день укладення договорів купівлі-продажу дачного будинку та земельної ділянки 28 липня 2016 року ОСОБА_1 була видана довіреність строком на 10 років, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.С., якою позивачка уповноважила ОСОБА_2 вчиняти всі правочини від її імені щодо розпорядження нерухомим майном, в тому числі дачним будинком та земельною ділянкою, що підтверджує існування довірчих родинних стосунків між ним та позивачкою.

Зазначає, що відповідач витратив на ремонт дачного будинку та благоустрій земельної ділянки значні кошти, вважаючи домовленість між ними дійсною. Проте згодом відповідач дізнався, що 18 липня 2017 року ОСОБА_1 скасувала довіреність, що свідчить про недобросовісну та нечесну поведінку позивачки.

У зв`язку з такими діями він змушений був звернутися до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання правочинів (договорів купівлі-продажу квартири, дачного будинку та земельної ділянки) недійсними в частині покупця, переведення прав та обов`язків покупця, визнання об`єктами спільної сумісною власності. Рішенням суду від 4 лютого 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

16 листопада 2021 року постановою Київського апеляційного суду задоволено його позовні вимоги.

7 червня 2022 року Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду, однак зазначив, що апеляційний суд повно встановив обставини справи, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, ЦК України не передбачає такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині покупця.

Посилається на те, що апеляційним судом було встановлено, та не спростовано касаційною інстанцією, що нерухоме майно, а саме, квартира у м. Києві, дачний будинок та земельна ділянка були придбані за кошти відповідача.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрачених коштів на придбання вказаних вище об`єктів нерухомого майна та витрат на ремонтні роботи цих об`єктів. На даний час провадження у цих справах триває.

При ухваленні рішення судом першої інстанції вказані факти не було взято до уваги.

Також вказує, що за згодою позивачки він з 2016 року і по даний час проживає у дачному будинку разом зі своїм старшим сином ОСОБА_5 , своєчасно оплачує рахунки за електричну енергію та інші комунальні платежі, експлуатаційні витрати, членські внески до ГО «ОВД Урочища «Оболонь», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Богатирська, 30А, у той час, як ОСОБА_1 в м. Києві не проживає і жодних витрат на утримання вказаного нерухомого майна не здійснювала.

Відповідач не перешкоджає позивачці в користуванні вказаним нерухомим майном.

Звертає особливу увагу, що дачний будинок в якому він проживає разом зі своїм старшим сином - це єдине житло в якому він може проживати, будь-якого іншого житла у нього немає.

Представник відповідача - адвокат Власенко Н.А. просила задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 .

Представник позивача адвокат Стаценко М.Ф., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0748 га за кадастровим номером 8 000 000 000:78:373:0004 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрованого в реєстрі за №82.

Крім того, ОСОБА_1 є власницею незавершеного будівництвом об`єкту житлової нерухомості - дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрованого в реєстрі за №82.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, відповідач має постійне місце реєстрації в АДРЕСА_4 , з 18 листопада 2005 року.

28 липня 2016 року ОСОБА_1 на ім`я відповідача ОСОБА_2 та його дружини, тобто своєї дочки ОСОБА_3 , було видано довіреність строком на десять років, якою уповноважено останніх укладати всі дозволені законом правочини щодо розпорядження належним позивачці нерухомим майном, зокрема незавершеним будівництвом об`єктом житлової нерухомості - дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту. нерухомого майна 00, а також цим об`єктом після введення його в експлуатацією; земельною ділянкою, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , кадастровий номер :78:373:0004, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 18 липня 2017 року за заявою позивачки було зареєстровано припинення дії довіреності.

18 березня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та донькою позивачки - ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, справа №758/12516/18.

Як зазначає позивач, у вищезазначеному дачному будинку, мешкає колишній чоловік її доньки ОСОБА_2 та використовує земельну ділянку для власних потреб, про що не заперечує відповідач, тому в силу положень ст. 82 ЦПК, ця обставина доказуванню не підлягає.

Однак відповідач, вважає, що проживає в цьому дачному будинку та користується земельною ділянкою на законних підставах.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 12 серпня 2020 року ОСОБА_7 звертався до Оболонського управляння поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення ОСОБА_1 шахрайських дій, а саме про заволодіння майном потерпілого, спричинивши своїми діями останньому.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і ст. 8 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, виселення відповідача зі спірного житла та звільнення земельної ділянки є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами спору склалися неприязні стосунки, вони не пов`язані спільним побутом, відповідач вже не є членом сім`ї позивача. Інтереси позивача, як власника земельної ділянки, дачного будинку та користувача цим майном, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, у зв`язку із цим, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності шляхом виселення відповідача та зобов`язанням звільнити земельну ділянку.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 та ч. 1ст. 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1. 2 ст 5. ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п. 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що ст. 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 5 липня 2012 року).

Такі положення викладені у постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 759/22882/20.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, до 18 березня 2019 року, дати розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та донькою позивачки - ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_6 була членом родини відповідача ОСОБА_2 , а саме його тещею. Цей факт підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили у справі №758/12516/18.

Згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2016 року (площею 0,0748 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 8 000 000 000:78:373:0004) та об`єкту незавершеного будівництва (дачний будинок) від 28 липня 2016 року (розташований за адресою: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_1 вказана власником спірного майна.

Отже, в період з 2016 по 2019 роки (період придбання спірного майна та розлучення відповідача) сторони вважались членами сім`ї один для одного.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що передумовою придбання спірного майна за його кошти, була домовленість між ним та ОСОБА_1 про те, що хоча формально, право власності на об`єкт незавершеного будівництва (дачний будинок) та земельну ділянку і оформлено на ім`я позивачки, проте, користування та розпорядження цим майном буде здійснюватись в тому числі ОСОБА_2 .

На підтвердження такої домовленості, відповідач посилається на видану 28 липня 2016 року ОСОБА_1 на ім`я відповідача ОСОБА_2 та його дружини, тобто своєї дочки ОСОБА_3 довіреності строком на десять років, якою уповноважено останніх укладати всі дозволені законом правочини щодо розпорядження належним позивачці нерухомим майном.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 18 липня 2017 року за заявою позивачки було зареєстровано припинення дії довіреності.

Цей факт установлено судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що з наявних у матеріалах справи відомостей, твердження про існування домовленості щодо умов проживання та користування дачним будинком та земельною ділянкою ОСОБА_2 знайшло своє підтвердження. Також слід звернути увагу, що позивачка не заперечувала про існування такої довіреності та її змісту.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Слід зазначити, що в цій справі не оспорюється право власності на об`єкт незавершеного будівництва та земельну ділянку, а предметом розгляду є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідача.

Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_2 з 2005 року по період видачі цієї довідки - 2020 рік, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (том 1 а.с. 52). Як вказано у довідці, з цією адресою знаходиться військова частина, що виходячи з поняття «житла», таким не вважається.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є офіцером та перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, є учасником бойових дій ( том 1 а.с. 54, 55).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України).

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу (чоловік, дружина, їх діти, та батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ст.156 ЖК України).

Застосовуючи положення цієї статті житлового законодавства слід звернути увагу, що ОСОБА_1 , як установлено у процесі розгляду справи, постійно проживає у м. Львові. Відповідно, сторони не ведуть спільного господарства.

До відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 додані копії квитанцій про оплату членських внесків ГО «ОВД Урочища «Оболонь» за період з 2018 по 2023 роки, використаної електроенергії з 2019 по 2023 роки, споживання та транспортування газу за 2020 та 2021 роки, та інші (том 1 а .с . 114 - 168).

Тобто, сплачуючи рахунки по утриманню будинку та прибудинкової території, відповідачем доведено існування у нього достатнього та тривалого зв`язку з незавершеним будівництвом об`єктом - дачним будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, що, відповідно, в розумінні поняття «житло», достатньо для того, щоб вважати його таким для відповідача.

Разом з цим, слід звернути увагу на те, що позивачкою не надано жодних документів, окрім договорів купівлі - продажу дачного будинку та земельної ділянки, які свідчили б про її участь в утриманні цього майна чи здійсненні витрат на його благоустрій. Як і не надано жодного належного доказу, який підтверджує факт перешкоджання відповідачем спробі використання та розпорядження майном ОСОБА_1 , зокрема дачним будинком та земельною ділянкою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що:

«статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

У всякому разі, неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Право на справедливий суд - це право особи, закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, що гарантує право на справедливий й публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Виходячи з конструкції ч.1 ст.6 Конвенції, можна зробити висновок, що одним з елементів права на судовий захист є справедливість судового розгляду.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 є військовослужбовцем, учасником бойових дій, місцем його реєстрації є військова частина, а єдиним та постійним місцем проживання є незавершений будівництвом об`єкт нерухомості (дачний будинок) за адресою: АДРЕСА_3 та земельна ділянка з кадастровим номером 8 000 000 000:78:373:0004, на якій цей будинок розташований, що на праві приватної власності належать ОСОБА_1 , а також наявності у позивачки квартири у м. Львові, в якій вона проживає, колегія суддів дійшла до висновку, що наявні підстави для відмови у позові, оскільки відсутня пропорційність задоволення позову визначеним цілям, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу Конвенції, як зазначає ЄСПЛ у своїх рішеннях.

За таких обставин, враховуючи вимоги наведених положень національного та міжнародного права, вважаючи, що виселення особи із займаного житла є найсуворішим способом захисту порушеного права, що не відповідає обставинам справи, колегія суддів дійшла до висновку, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус