П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року м. Київ

Справа №363/448/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/2976/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Олійник С.В. 16 серпня 2024 року в м. Вишгород, повний текст рішення складений 26 серпня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила застосувати наслідки недійсного правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 887048,87 грн, що складаються з основної суми у розмірі 753797 грн, 3% річних у розмірі 35491,94 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 97795,93 грн, а також судових витрат (а.с.92-110).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В.Я., зареєстрованого в реєстрі за №3938 ОСОБА_2 став власником земельної ділянки площею 2,0155 га з кадастровим номером :21:005:0002, яка розташована в АДРЕСА_1 .

За придбання зазначеної земельної ділянки покупцем ОСОБА_2 було сплачено продавцю обумовлену п. 2.1. Договору від 11 серпня 2008 року грошову суму в розмірі 753797,00 грн, що підтверджується квитанцією №ПН3915 від 06 серпня 2008 року та меморіальним ордером № ПН15313 від 06 серпня 2008 року. Після смерті ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки площею 2,0155 га з кадастровим номером :21:005:0002, яка розташована в АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27 липня 2017 року.

В березні 2018 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади села Козаровичі, звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішення Козаровицької сільської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку. Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, зміненою постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі №363/928/18 в частині мотивувальної частин в редакції цієї постанови, позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Козаровицької сільської ради № 156 від 05 серпня 2008 року «Про викуп земельної ділянки громадянином ОСОБА_2 ». Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року, укладений між Козаровицькою сільською радою та ОСОБА_2 , та витребувано на користь територіальної громади с. Козаровичі в особі Козаровицької сільської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0155 га з кадастровим номером :21:005:0002 вартістю 325255,06 грн., яка розташована в АДРЕСА_1 .

Внаслідок процедури реорганізації сільських рад Вишгородського району Київської області, Димерська селищна рада стала правонаступником всього майна, прав та обов`язків Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області.

Ухвалою Вишгородського районного суд Київської області від 27 жовтня 2022 року на підставі вищенаведеного змінено Козаровицьку сільську раду Вишгородського району на її правонаступника - Димерську селищну раду Вишгородського району Київської області. За вказаних обставин з жовтня 2022 року Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області в повній мірі обізнана та належним чином залучена до реалізації судового рішення у справі № 363/928/18. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 362537214 від 19 січня 2024 року рішення суду виконано, земельна ділянка перереєстрована на Димерську селищну раду Вишгородського району Київської області, підстава внесення запису - Рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 64376425 від 03 серпня 2022 року.

Таким чином позивач на підставі судового рішення була позбавлена права власності на земельну ділянку внаслідок визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року недійсним. Оскільки при винесенні рішення у справі №363/928/18 позивач не заявляла вимоги про застосування реституції, а судом з власної ініціативи дане питання не вирішувалось, на адресу відповідача було направлено вимогу в порядку ст. 530 ЦК України. Відповідно трекінгу відправлення вимога була отримана відповідачем 16 січня 2024 року, проте залишилась без задоволення. З моменту набрання рішенням суду законної сили та його фактичного виконання, що мало місце 03 серпня 2022 року, відповідач у справі зберігає належні позивачу грошові кошти, які були сплачені за недійсним договором без достатньої правової підстави. На цих підставах позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про застосування наслідків недійсності правочину - задоволено.

Застосовано наслідки недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року, укладеного між Козаровицькою сільською радою та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 3938.

Стягнуто з Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 887048 гривень 87 копійок, що складаються: 753797 (сімсот п`ятдесят три тисячі сімсот дев`яносто сім) гривень - основної суми, 35491 (тридцять п`ять тисяч чотириста дев`яносто одна) гривня 94 копійки - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, 97795 (дев`яносто п`ять тисяч сімсот дев`яносто п`ять) гривень 53 копійки - інфляційних втрат та судових витрат, 8870 (вісім тисяч вісімсот сімдесят) гривень 49 копійок - судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що з моменту фактичного виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі №363/928/18, відповідач Димерська селищна рада, як правонаступник Козаровицької сільської ради, зберігає у себе грошові кошти, які були сплачені ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року №3938, без достатньої правової підстави, оскільки підстава, на якій вони були набуті, а саме зазначений договір, який визнаний недійсним, відпала.

Таким чином, суд вважав, що мають бути застосовані наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів, які перебувають у нього без достатньої правової підстави.

Також суд вказав на те, що відповідач станом на день подання позовної заяви не повернув сплачені позивачем гроші. Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК.

Не погодилась із зазначеним судовим рішенням Димерська селищна рада, її представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду не відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Так, представник вважає, що позивачем у справі було пропущено строк позовної давності, що у результаті має бути підставою для відмови у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року, сплата за його умовами грошових коштів відбулась 06 серпня 2008 року, тобто виконання нікчемного договору почалось з 06 серпня 2008 року. А тому саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для захисту прав, порушених нікчемним правочином та який закінчився 06 серпня 2011 року. Водночас, позивач звернувся з даним позовом до суду 25 січня 2024 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності. З огляду на викладене та враховуючи сталу практику Європейського Суду з прав людини, стосовно питання застосування строків позовної давності національними судами, Димерська селищна рада вважає правомірним застосування строку позовної давності до вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 грошових коштів.

Також представник відповідача зазначає, що визнання недійсним нікчемного правочину жодним чином не впливає на перебіг строку позовної давності, що узгоджується з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» а саме, нікчемний правочин є недійсним з моменту його укладення через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Нікчемний правочин на відміну від оспорюваного не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов'язків.

Щодо заяви позивача про збільшення позовних вимог, то представник відповідача вказує на те, що позивачем при розгляді справи №363/928/18 не заявлялося вимог про застосування реституції, а судом за власної ініціативи дане питання не вирішувалося. Вимога ОСОБА_1 про повернення грошових коштів за недійсним договором купівлі-продажу земельної ділянки надійшла та зареєстрована в загальному відділі Димерської селищної ради від 17 січня 2024 року, а позовна заява, що є предметом розгляду була зареєстрована Вишгородським районним судом 25 січня 2024 року. У зв`язку із вищезазначеним вважає, що позивачем невірно розраховано інфляційні втрати (навіть якщо строки позовної давності не були би пропущені), оскільки відрахування періоду розрахунку зазначеної вище заборгованості повинно проводитися з моменту отримання відповідачем вимоги ОСОБА_1 та до моменту подачі позовної заяви (7 календарних днів).

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що у справі №363/928/18, на яку посилається представник відповідача, було встановлено саме недійсність, а не нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року, що було досліджено та враховано при винесені рішення суду першої інстанції. Судом першої інстанції було застосовано положення саме ч.1 ст. 261 ЦК України, у зв`язку з чим прийнято належне та обґрунтоване рішення. Зазначає, що в апеляційній скарзі представником відповідача не наведено переконливих доводів для задоволення вимог апеляційної скарги з підстав зазначених у відзиві.

Представник позивача зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести в суді апеляційної інстанції складає 10000,00 грн. Зазначений розмір може бути змінений, про що буде повідомлено в порядку ст. 141 ЦПК України.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дуднік Л.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін

Відповідач - Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області свого представника в судове засідання не направили, його неявка є повторною, про час та місце розгляду повідомлялись в порядку визначеному процесуальним законом, причини неявки суду не повідомили. А тому колегія суддів, керуючись ст.ст. 371,372 ЦПК України, вважала що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 серпня 2008 року, укладеного між Козаровицькою сільською радою та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В.Я. та зареєстровано в реєстрі за №3938, ОСОБА_2 придбав земельну ділянку з кадастровим номером :21:005:0002, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 2,0155 га (т.1 а.с.8-9).

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів від 11 серпня 2008 року №6359361, договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :21:005:0002 від 11 серпня 2008 року №3938 зареєстровано у вказаному реєстрі під №3073695 (т.1 а.с.10).

Відповідно до квитанції №ПН3915 від 06 серпня 2008 року та меморіального ордеру №ПН15313 від 06 серпня 2008 року, продаж вказаної земельної ділянки за домовленістю сторін здійснено за 753797 (сімсот п`ятдесят три тисячі сімсот дев`яносто сім) гривень, які сплачено ОСОБА_2 на розрахунковий рахунок Козаровицької сільської ради ( т.1 а.с.11-12).

Згідно свідоцтва про спадщину за законом від 28 липня 2018 року №1853 та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 28липня 2018 року №52779021, позивач ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку, площею 2,0155 га, з кадастровим номером :21:005:0002, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.13-15).

Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у справі №363/928/18 апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов першого заступника прокурора Київської області задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області від 05 серпня 2008 року №156 «Про викуп земельної ділянки громадянином ОСОБА_2 ».

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року, укладений між Козаровицькою сільською радою Вишгородського району Київської області та ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В. Я. та зареєстровано в реєстрі за № 3938.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 050790, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 2,0155 га, з кадастровим номером :21:005:0002.

Витребувано на користь територіальної громади с. Козаровичі в особі Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 ділянку, площею 2,0155 га, з кадастровим номером :21:005:0002, вартістю 325255,06 грн, яка розташована по за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.15-23)

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі №363/928/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Виключено з резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року абзац 6 наступного змісту: «Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 050790, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 2,0155 га, з кадастровим номером :21:005:0002 під розміщення студії по виробництву аудіо-відео матеріалів по АДРЕСА_1 ». В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року залишено без змін (т.1 а.с.24-38).

Відповідно до вимоги про повернення грошових коштів за недійсним договором від 10 січня 2024 року, позивач ОСОБА_1 в порядку досудового врегулювання спору вимагала повернути їй грошові кошти, сплачені ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_1 ), сплачені ним за договором купівлі-продажу від 11 серпня 2008 року, який було визнано судом недійсним, у розмірі 753797 грн, а також інфляційні витрати у розмірі 3353699,70 грн (т.1 а.с.42-43).

Згідно поштової накладної №531, опису вкладення у цінний лист та трекінгу АТ Укрпошта, вище зазначену вимогу відповідачем було отримано 16 січня 2024 року (т.1 а.с.44-45).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 січня 2024 року №362537214, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :21:005:0002 зареєстровано за Димерською селищною радою 29 липня 2022 року (т.1 а.с.46-47).

Згідно довідки про надходження по картковому рахунку позивача ОСОБА_1 , за період з 27 січня 2021 року по 19 січня 2024 року на картковий рахунок позивача не надходили грошові кошти від відповідача (т.1 а.с.50-53).

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 21 березня 2023 року, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :21:005:0002, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , належить Димерській селищній раді, дата реєстрація права власності 29 липня 2022 року (т.1 а.с.95-96).

Згідно відповіді відповідача Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 30 січня 2024 року №387/03-18 на вимогу позивача ОСОБА_1 від 10 січня 2024 року про повернення грошових коштів за недійсним договором, останній повідомлено, що вимогу про повернення коштів, сплачених за спірним договором купівлі-продажу, відповідач у справі №363/928/18 не заявляв (т.1 а.с.98-99).

Згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» Судам відповідно до статті 215 ЦКУ необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 вказано на те, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 висловив правову позицію, що конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 також вказано на те, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 вказано на те, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

В Постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа № 396/29/17 вказано на те, що системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

В порядку визначеному ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Згідно з положенням ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України, який було введено Законом № 540-IX від 30 березня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Як роз`яснено у п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду дотримується усталеної правової позиції про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тільки якщо суд встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідною вимогою спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71)).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є правонаступниками сторін договору купівлі-продажу від 11 серпня 2008 року, який в подальшому був визнаний недійним судом, а саме постановою апеляційного суду від 27 січня 2021 року. Позивач у справі є правонаступником покупця за договором і у зв`язку з недійсністю договору просив про стягнення грошових коштів одержаних іншою стороною на виконання цього правочину. Обставини правонаступництва визнані сторонами у справі. Тобто позивач просить про повернення грошових коштів, які були сплачені на виконання укладеного між сторонами договору. А отже первісно мали місце договірні правовідносини, грошові кошти були передані на підставі договору, але внаслідок визнання договору недійсним, правова підстава набуття грошових коштів відповідачем відпала. При цьому, предмет договору був витребуваний на користь належного власника, яким не є відповідач і рішення суду в цій частині є виконаним, право власності на спірну земельні ділянку зареєстровано за відповідачем.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Разом з тим при ухваленні рішення у справі №363/928/18 питання про застосування реституції судом не вирішувалось. Земельна ділянка була повернута у власність сільської ради, проте питання повернення сплачених грошових коштів вирішено не було.

За умовами укладеного між сторонами договору ціна, за яку було здійснено придбання земельної ділянки, була визначена у розмірі 753797 (сімсот п`ятдесят три тисячі сімсот дев`яносто сім) гривень. А отже внаслідок недійсності правочину у позивача виникло право на повернення саме цієї суми.

Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з моменту фактичного виконання судового рішення у справі №363/928/18, відповідач Димерська селищна рада, як правонаступник Козаровицької сільської ради, зберігає у себе грошові кошти, які були сплачені ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2008 року, без достатньої правової підстави, оскільки підстава, на якій вони було набуті, а саме зазначений договір, який визнаний недійсним, - відпала та, відповідно, мають бути застосовані наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів, які перебувають у нього без достатньої правової підстави.

Враховуючи, що положення ч.2 ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, стягнення з відповідача на користь позивача суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат, як наслідок порушення виконання грошового зобов`язання, вбачається обґрунтованим.

Апеляційний суд відхиляє твердження сторони відповідача щодо неправильного визначення судом початку відліку строку прострочення зобов`язання, оскільки зобов`язання виникло не з моменту пред`явлення позивачем вимоги відповідачу, а з моменту набрання чинності та виконання рішення суду про недійсність правочину.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат підлягають задоволенню. При цьому визначений судом першої інстанції розмір цих витрат доводами апеляційної скарги не спростовується.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на необхідності застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вказуючи на те, що перебіг позовної давності розпочався з дня сплати грошових коштів за умовами договору. Проте перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що позивач дізналась про порушення свого права з моменту набрання рішенням суду про недійсність правочину законної сили, а також положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України, строк позовної давності на час звернення до суду позивача не є таким, що сплив. А отже підстав для застосування наслідків пропуску строків позовної даності, як на то вказує сторона відповідача, не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини справи та надано оцінку всім наведеним сторонами доводам, вірно застосовані положення чинного законодавства. У зв`язку з цим апеляційна скарга подана відповідачем не підлягає до задоволення.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та вимог заяви в цілому, понесені відповідачем судові витрати при зверненні з апеляційною скаргою, компенсації не підлягають.

Разом з тим позивачем при зверненні з відзивом на апеляційну скаргу було заявлено про компенсацію суми судових витрат пов`язаних з наданням правової допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000,00 грн.

26 березня 2025 року позивачем через систему електронний суд була подана заява, в якій позивачем сума судових витрат пов`язаних з наданням правової допомоги в суді апеляційної інстанції визначена в розмірі 14000,00 грн.

На підтвердження цих витрат суду надано в копіях:

- Договір про надання правничої допомоги, укладений між позивачем та адвокатом Дуднік Л.О. 22 січня 2025 року, де розмір допомоги визначений 6000 грн та 4000 грн за кожне судове засідання;

- Звіт про виконану роботу підписаний позивачем та адвокатом Дуднік Л.О. 24 березня 2025 року, згідно з яким розмір допомоги визначений 6000 грн та 4000 грн за кожне судове засідання.

В суді апеляційної інстанції відбулось два судових засідання 29 січня 2025 року та 26 березня 2025 року, в яких приймав участь представник позивача - адвокат Дуднік Л.О.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2022 року у справі № 903/781/21 вказав, що чинне законодавство, хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Суд апеляційної інстанції вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, виходить з такого.

Представником позивача в суді апеляційної інстанції були надані докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, договір про надання відповідних послуг та звіт виконаних робіт з визначенням їх вартості.

Однак, здійснивши оцінку обґрунтувань заяви позивача - адвокатом Дуднік Л.О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та доданих до неї доказів понесення вказаних витрат, апеляційний суд вважає, що заявлені позивачем до стягнення суми є завищеннями, з огляду на характер спірних правовідносин та оскільки із змісту відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що правова позиція позивача не змінились зі стадії розгляду справи судом першої інстанції.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право позивач, враховуючи всі аспекти та складність справи, вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції до 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 серпня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з апеляційним переглядом справи в розмірі 5000,00 грн.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Димерська селищна ради Вишгородського району Київської області (07330, Київська обл., смт. Димер, вул. Соборна, 19, ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 14 квітня 2025 року.