П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025року м. Київ

Справа № 760/5763/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/5982/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Коробенка С.В. 06 грудня 2024 року в м. Києві, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Накладено арешт на автомобіль MERCEDES-BENZ, моделі GLS 500, 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з пов`язаності заходів забезпечення позову з його предметом та співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам, а також прийняв до уваги, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити виконання рішення суду.

Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач вказує, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначити обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, підтверджувати такі обставини належними та допустимими доказами.

Вказує, що стороною позивача у заяві про забезпечення позову не наведено реальних та об`єктивних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову та не надано належних та допустимих доказів дійсної необхідності застосування таких заходів, не доведено реальних фактів вчинення відповідачем, зокрема, дій, спрямованих на продаж автомобіля чи дій, пов`язаних із іншими коштами задля погіршення свого майнового становища.

Наголошує, що у разі встановлення судом за результатами розгляду справи по суті підстав для задоволення позову, відповідач жодним чином не перешкоджатиме виконанню такого рішення.

За таких обставин, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Сторона позивача правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Рижий С.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у них, просив про скасування ухвали суду першої інстанції та про постановлення нового судового рішення про відмову у застосуванні заходів забезпечення позову.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Деменко А.Г. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення боргу за договором про надання правової допомоги від 15 січня 2020 року в розмірі 1978734 (один мільйон дев`ятсот сімдесят вісім тисяч сімсот тридцять чотири) гривні з урахуванням інфляційних втрат на відсотків річних /а.с.1-7/.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в загальному позовному провадженні /а.с.8-9/.

У грудні 2024 року позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель GLS 500, 2018 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , вартість 2000000 (два мільйони) гривень.

Заява була мотивована тим, що незабезпечення позову зробить неможливим або утрудненим рішення суду в разі задоволення позову, оскільки відповідач у справі може відчужити майно.

До заяви долучена копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу MERSEDES-BENZ, модель GLS 500, 2018 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 /а.с.12-13/.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року задоволено заяву про забезпечення позову. Накладено арешт на автомобіль Mercedes-Benz, моделі GLS 500, 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 . Суд першої інстанції виходив з пов`язаності заходів забезпечення позову з його предметом та співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам, а також прийняв до уваги, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити виконання рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надано докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №643/12369/19роз`яснив, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Верховний Суд зауважив, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Верховний Суд також звернув увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

У постанові від 25 грудня 2024 року у справі № 522/3061/24 Верховний Суд вказав на те, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Забезпечення позову - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана із необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є грошове зобов`язання, що виникло на підставі договору надання правової допомоги. Позивачем заявлено вимогу про стягнення суми у розмірі 1978734 (один мільйон дев`ятсот сімдесят вісім тисяч сімсот тридцять чотири) гривні, позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд встановлює під час ухвалення рішення по суті спору. Тому доводи апеляційної скарги щодо підстав для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог є безпідставними.

Оскільки предметом спору є стягнення боргу, розмір якого на день звернення з позовом становив понад мільйон гривень суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що існує ризик відчуження майна відповідача, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції погодився із запропонованим позивачем видом - арештом рухомого майна, що зареєстровано на ім`я відповідача і вартість якого відповідає сумі заявлених позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення принципу співмірності застосованих заходів забезпечення позову, порушенням прав та законних інтересів відповідача на вільне володіння та користування автомобілем.

Разом з тим арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном, тобто цей спосіб забезпечення позову, за загальним правилом, не позбавляє права володіння і користування майном. Однак, враховуючи, що предметом забезпечення позову є рухоме майно, а саме транспортний засіб, то задля найменшого порушення інтересів відповідача та збереження цього майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним. Саме такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, колегія суддів дійшла висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони відчуження рухомого майна.

Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову, проте вважає за доцільне застосувати спосіб забезпечення позову шляхом заборони на відчуження транспортного засобу зареєстрованого на ім`я відповідача. Тому апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та зміни ухвали суду першої інстанції в частині визначення способу забезпечення позову, а в решті ухвала суду відповідає обставинам справи та вимогам процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року - змінити, визначити, як вид забезпечення позову, заборону відчуження замість застосованого арешту.

В решті ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 14 квітня 2025 року.