Дата документу 03.03.2025
Справа № 369/2574/24
Провадження № 2/334/212/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С., за участю представника позивача адвоката Волощук В.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Волощук В.В. у лютому 2024 року звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 20.02.2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя передано за підсудністю до Ленінського районного суду міста Запоріжжя у відповідності до ч.1 ст.31 ЦПК України.

25 липня 2024 року визначено суддю для розгляду справи та передано для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою суду від 26 липня 2024 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Копію ухвали про відкриття провадження по справі надіслано відповідачу одночасно з копією позовної заяви та копіями доданих до неї документів. Роз`яснено про право на подання протягом п`ятнадцяти днів відзиву на позовну заяву.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому зазначав, що проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 він заперечує.

Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач доводив, що відповідно до довідки СЮ №318745 від 18.10.2023 він є внутрішньо переміщеною особою. До початку повномасштабного вторгнення він разом зі своєю сім`єю дружиною ОСОБА_1 та їх малолітнім сином проживали у м.Енергодар. Під час подружнього життя, вони здобули певні матеріальні статки, які усі втратили внаслідок ворожих дій РФ.

15.08.2022 року, вони разом виїхали на підконтрольну территорию України, у місто Київ, але ОСОБА_1 виїхала з дитиною за кордон, оскільки мала бажання заможного життя з іншим. Вона звикла до заможного життя, оскільки у м.Енергодар, її потреби були повністю забезпечені саме чоловіком. Терпіти будь які труднощі на Україні, ОСОБА_1 не стала, тому, зібравши усе що залишилося у них, у тому числі заощадження від продажу спірних автівок, ОСОБА_1 виїхала з країни, залишивши відповідача на самоті. Відповідач шкодує, що саме у ОСОБА_1 залишилися усі докази від продажу автівок та чеки на витрати. Проте, він не міг уявити, що позивачка звернеться до суду з відповідним позовом та вводячи суд в оману, стягувати грошову компенсацію за автомобілі, за умови того, що вона майже усі кошти залишила при собі. Відповідач погоджується віддати ОСОБА_1 89500 гривень, що дорівнює частку від продажу спірних автівок.

З вищенаведених підстав, просив суд проводити розгляд справи за його відсутністю, врахувати його письмові пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву та письмові докази, які долучені до відзиву.

В свою чергу, представник позивача надав суду відповідь на відзив та просив суд долучити до матеріалів справи копії свідоцтва про спірні транспортні засоби та лист Головного сервісного центру щодо перереєстрацію транспортних засобів.

17 лютого 2025 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до розгляду.

Інших процесуальних дій не вчинялось.

У судовому засіданні представник позивача надав свої пояснення щодо обґрунтування позову та зазначав, що 09 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області.

За час шлюбу, а саме у 2020 році, подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль марки КІА RIО, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 2017 року випуску, об`єм двигуна 1368, колір сірий, коробка передач AT, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ; у 2015 році, подружжям за спільні кошти придбано автомобіль марки Hyundai Tucson, державний номер НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , 2008 року випуску, об`єм двигуна 1998, коробка передач МТ, колір сірий, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

У 2023 році, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. ОСОБА_1 виїхала за межі країни, але вважає, що має право на розподіл майна.

ОСОБА_1 має посвідчення водія та вміє керувати транспортним засобом, однак залишати собі будь-який з автомобілів, які зазначені у позові не бажає. Проте, має право на отримання грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вказаних транспортних засобів, які є об`єктами права спільної власності подружжя.

З метою визначення дійсної вартості транспортних засобів автомобіля марки КІА RІО, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , 2017 року випуску, об`єм двигуна 1368, колір сірий, коробка передач AT, та автомобіль марки Hyundai Tucson, державний номер НОМЕР_3 , VIN код НОМЕР_5 , 2008 року випуску, об`єм двигуна 1998, коробка передач МТ, колір сірий, позивачкою замовлено та проведено дослідження про визначення ринкової вартості спірних автівок.

Згідно проведеного дослідження, вартість автомобіля марки КІА RIO, державний номер НОМЕР_1 , складає 518290 гривень. Відповідно, вартість 1/2 частки автомобіля становить 259 145,00 грн. Вартість автомобіля марки автомобіля марки Hyundai Tucson, державний НОМЕР_3 , складає - 292 580,00 грн. Відповідно, вартість 1/2 частки автомобіля становить 146290 грн. Позивач не погоджується з аргументами, викладеними відповідачем у відзиві. Вважає, що додані до відзиву договори купівлі-продажу не можуть свідчити про реальну ринкову вартість проданих автомобілів. Враховуючи, що проведення судової експертизи щодо визначення ринкової вартості автівок на даний момент є неможливим, до уваги слід брати вартість автомобілей, які визначені у дослідженні фахівців.

Підсумовуючи вищевикладене, представник позивача просив суд задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі, припинив право спільної сумісної власності на майно, у вигляді: автомобіля марки КІА RІО, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , 2017 року випуску, об`єм двигуна 1368, колір сірий, коробка передач AT, та автомобіль марки Hyundai Tucson, державний номер НОМЕР_3 , VIN код НОМЕР_5 , 2008 року випуску, об`єм двигуна 1998, коробка передач МТ, колір сірий та стягнути з відповідача вартості автомобіля марки КІА RIO, державний номер НОМЕР_1 , що становить 259 145,00 грн.; вартості автомобіля марки Hyundai Tucson, державний НОМЕР_3 . Також, стягнути з відповідача судові витрати.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані представником позивача та відповідачем докази, повідомлені ними обставини, на які вони ґрунтувалися у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття судом рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного:

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що 09 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області.

За час шлюбу, а саме у 2020 році, подружжям за спільні кошти було придбано автомобіль марки КІА RIО, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 2017 року випуску, об`єм двигуна 1368, колір сірий, коробка передач AT, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ; у 2015 році, подружжям за спільні кошти придбано автомобіль марки Hyundai Tucson, державний номер НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , 2008 року випуску, об`єм двигуна 1998, коробка передач МТ, колір сірий, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

До початку повномасштабного вторгнення росії на Україну, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з сином проживали у м.Енергодар Запорізької області. Відповідач працював майстром на ЗАЕС та повністю утримував родину. Вони здобули певні матеріальні статки, які втрачені внаслідок ворожих дій РФ.

Після остаточної військової окупації, відповідач разом зі своєю сім`єю дружиною ОСОБА_1 та їх малолітнім сином виїхали на підконтрольну територію України, у місто Київ, де відповідач продовжив працювати. ОСОБА_1 разом з дитиною виїхала за кордон.

У 2023 році, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є квартира, та рухоме майно, різновидом якого є автомобіль), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як квартира, а також рухоме майно, різновидом якого є побутова техніка.

Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З вищевикладеного судом встановлено, що спірні транспортні засоби набуті сторонами під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вказані факти не заперечуються відповідачем та визнаються учасниками справи.

За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Отже, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд, вирішуючи спір, ухвалює рішення, виконання якого має наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі транспортних засобів, що перебували у спільній сумісній власності, бо набуті за час перебування у шлюбі з відповідачем.

Єдиним варіантом вирішення такого спору ОСОБА_1 бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобілі і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку.

Спору про поділ іншого майна у сторін немає. Відомості про наявність у сторін інших спорів щодо поділу набутого у шлюбі спільного сумісного майна відсутні.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Разом з тим, ця презумпція може бути спростована одним з подружжя у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17.

Представник позивача адвокат Волощук В.В. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини майна придбаного в шлюбі. При визначенні суми компенсації просив суд керуватися висновком дослідження № 59374 від 15.01.2024 та № 59374 від 15.01.2024 в частині встановлення ринкової вартості транспортних засобів.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти висновку дослідження вартості автомобілей та зазначав, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідач вважає, що позивачем не доведено, що він здійснив відчуження спірних автомобілей чи використав їх на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сім`ї чи не на його потреби, тому при задоволенні позову суду слід враховувати вартість автмобілей за яку вони фактично були продані.

Згідно з договором купівлі-продажу від 13.12.2023 року автомобіль КІА RIО, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 2017 року випуску, об`єм двигуна 1368, колір сірий, коробка передач AT був проданий за 99 000 гривень. Автомобіль марки Hyundai Tucson, державний номер НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , 2008 року випуску, об`єм двигуна 1998, коробка передач МТ, сірого кольору продано 10.01.2024 року за договором купівлі-продажу №7252/24/000475 за 80 000 гривень.

У своєму відзиві, який відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України, є заявою по суті справи, в яких учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що продаж транспортних засобів ним було здійснено в інтересах сім`ї для задоволення сімейних потреб для нормального проживання в місті Києві, а в подальшому для комфортного проживання дружини з дитиною за кордоном.

Враховуючи, той факт, що дане твердження не було спростовано позивачем та її представником, суд бере до уваги, що у договорах купівлі-продажу автомобіля КІА RIО, державний номер НОМЕР_1 , від 13.12.2023 року та автомобіля Hyundai Tucson, державний номер НОМЕР_3 від 10.01.2024 року, ціна транспортних засобів визначалася за згодою сторін.

Доводи представника позивача про те, що акт огляду технічного стану та оцінку вартості автомобіля КІА RIО, державний номер НОМЕР_1 , від 12.12.2023 року та аналогічного акту від 09.01.2024 року щодо автомобіля Hyundai Tucson, державний номер НОМЕР_3 є неналежним доказом і не містить інформації про предмет доказування, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Складені акти огляду технічного стану автомобіля КІА RIО, та Hyundai Tucson були зроблені з метою їх оцінки вартості перед продажом з урахуванням технічних, технологічних характеристик та технічного стану на підставі відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстеження, встановлених під час огляду автомобіля, проведених у присутності відповідача та незалежних членів комісії.

Таким чином, вказана в акті вартість підтверджена з дотриманням вимог нормативно-законодавчих документів, зокрема, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Доказів на спростування актів визначення вартості спірних транспортних засобів представником позивача не надано, а тому суд покладає їх в обґрунтування рішення як об`єктивний доказ, що підтверджує вартість спірних автомобілей.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд звертає увагу, що здійснюючи розподіл спільного сумісного майна, визнання за рішенням суду спірних транспортних засобів спільною сумісною власністю, як про це прохає сторона позивача, не є необхідним та обґрунтованим і не належить до ефективного способу правового захисту, тобто не є необхідним викладення такого висновку у резолютивній частині рішення, адже мотивуючи своє рішення суд встановлює ту обставину, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності, отже виходячи із такої встановленої судом обставини, для захисту прав має своїм рішенням у його резолютивній частині здійснити саме поділ цього майна, тим самим припинивши правовідносини спільної сумісної власності.

Щодо судових витрат суд виходить з наступного.

Згідност.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При зверненні до суду з вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4104,35 гривень. Отже, згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223-226,280-282 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; Ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; Ідентифікаційний номер: НОМЕР_7 ) грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу марки КІА RIО, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , 2017 року випуску в сумі 49 500 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; Ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; Ідентифікаційний номер: НОМЕР_7 ) грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу марки Hyundai Tucson, державний номер НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , 2008 року випуску в сумі 40 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; Ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; Ідентифікаційний номер: НОМЕР_7 ) судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі його оскарження після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Козлова Н. Ю.