Справа № 443/1732/24 Головуючий у 1 інстанції: Павлів А.І.
Провадження № 22-ц/811/3939/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 грудня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Жидачівської міської ради про визнання незаконним розпорядженняголови Жидачівської районної державної адміністрації від 12 березня 2004 року № 158 «Про припинення користування земельною ділянкою фермером ОСОБА_2 ».

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що розпорядженням голови Жидачівської районної державної адміністрації від 12 березня 2004 року № 158 «Про припинення користування земельною ділянкою фермером ОСОБА_2 » припинено право користування земельною ділянкою площею 12 га, наданою фермеру ОСОБА_2 на землях запасу Бережницької сільської ради; земельну ділянку площею 12 га передано в землі запасу Бережницької сільської ради без змін цільового призначення; зобов`язано районний відділ земельних ресурсів списати державний акт на право постійного користування землею (серія Б № 060336) в установленому законом порядку. Зазначає, що Жидачівська міська рада не здійснила в Книзі державних актів на право користування землею запис (реєстрацію) за №36 від 22 липня 1991 року про закріплення за ОСОБА_2 земельної ділянки площею 12,00 га у довічне успадковуване володіння для ведення селянського господарства. Відповідно до Книг записів (реєстрації) державних актів на право користування землею на території Бережницької сільської ради 22 липня 1991 року за ОСОБА_2 зареєстровано державний акт № 36 на право користування землею серії Б №060336 на земельну ділянку площею 12,00 га для ведення фермерського господарства. Однак другий примірних державного акта у архіві відділу № 5 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головнго управління Держгеокажастру відсутній, що свідчить про те, що право довічного успадковуваного володіння землею ОСОБА_2 не трансформувалося в постійне користування землею та не перейшло Фермерського господарства «Мадараш В.М.».

З наведених підстав просить визнати незаконним розпорядження Жидачівської районної державної адміністрації № 158 від 12 березня 2004 року «Про припинення користування земельною ділянкою фермером ОСОБА_2 ».

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 10 грудня 2024 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до Жидачівської міської ради про визнання незаконним розпорядження № 158 від 12 березня 2004 року.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що земельну ділянку площею 12 га за межами населеного пункту села Загурщина на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області закріплено в довічне успадковане володіння землею для ведення сільського господарства на підставі державного акта серія Б № 060336 від 22 липня 1991 року та зареєстровано в Книзі державних актів на право користування землею запис № 36. Розпорядженням голови Жидачівської районної адміністрації від 12 березня 2004 року № 158 «Про припинення користування земельною ділянкою фермером ОСОБА_2 » припинено право користування земельною ділянкою площею 12 га, наданою фермеру ОСОБА_2 на землях запасу Бережницької сільської ради. Постановою господарського суду Львівської області від 18 жовтня 2006 року в справі № 3/103-23/112, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17 квітня 2007 року, відмовлено у задоволенні позову Фермерського господарства ОСОБА_2 до Жидачівської районної державної адміністрації про визнання незаконним вищезазначеного розпорядження у зв`язку з тим, що Фермерському господарству ОСОБА_2 спірна земельна ділянка не передавалася з виносом меж на місцевості в натурі і одержання документа, що посвідчує це право. Право фермерського господарства на користування землею посвідчується державним актом, який видається на ім`я його голови. Оскільки земельна ділянка закріплена за межами населеного пункту села Загурщина на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, то Фермерському господарству Мадараша В.М. не могла перейти земельна ділянка в межах населеного пункту села Загурщина на території Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, право на користування якою припинено розпорядженням голови Жидачівської районної адміністрації від 12 березня 2004 року № 158 «Про припинення користування земельною ділянкою фермером ОСОБА_2 ». З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував тим, що права чи законні інтереси ОСОБА_3 , як фізичної особи, оскаржуваним ним розпорядженням голови Жидачівської районної державної адміністрації не порушуються, оскільки спірна земельна ділянка надавалася ОСОБА_4 для ведення фермерського господарства.

Судом першої інстанції встановлено, що Фермерське господарство Мадараша Володимира Михайловича зареєстроване 15.03.1995, про що свідчить відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до державного акту від 22.07.1991, виданого виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів, за ОСОБА_2 закріплено в довічне успадковуване володіння 12 га землі на території Бережницької сільської ради для ведення селянського господарства. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право користування землею за №36.

Оскаржуваним розпорядженням голови Жидачівської районної державної адміністрації №158 від 12.03.2004 припинено право користування земельною ділянкою площею 12 га, наданою фермеру ОСОБА_2 на землях запасу Бережницької сільської ради. Земельну ділянку площею 12 га передано в землі запасу Бережницької сільської ради без змін цільового призначення. Районному відділу земельних ресурсів надано вказівку списати державний акт на право постійного користування землею (серія Б № 060336) в установленому законом порядку.

Згідно з довідкою Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 29.08.2024 відповідно до Книг записів (реєстрації) державних актів на право користування землею на території Бережницької сільської ради на ОСОБА_2 зареєстровано державний акт на право постійного користування землею серії Б №060336 на земельну ділянку, площею 12,0 га для ведення фермерського господарства, зареєстрований 22.07.1991 в Книзі записів державних актів на право користування землею за №36.

Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 13.09.2024 вбачається, що за інформацією відділу №5 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Львівській області відповідно до Книг записів (реєстрації) державних актів на право користування землею на території Бережницької сільської ради на ОСОБА_2 державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею від 22.07.1991 не зареєстрований.

Судом першої інстанції на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що за ОСОБА_5 було закріплено в довічне успадковуване володіння 12 га землі на території Бережницької сільської ради для ведення селянського господарства, про що виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів видано відповідний державний акт від 22.07.1991, зареєстрований в книзі записів державних актів на право користування землею за №36.

ФГ « ОСОБА_2 » як юридична особа зареєстроване в установленому законом порядку 15.03.1995 після отримання позивачем прав на спірну земельну ділянку, виділену йому для ведення селянського (фермерського) господарства у 1991 році.

Розпорядженням голови Жидачівської районної державної адміністрації №158 від 12.03.2004 припинено право користування земельною ділянкою площею 12 га, наданою фермеру ОСОБА_2 на землях запасу Бережницької сільської ради.

Аналізуючи зміст спірних правовідносин, суд першої інстанції вірно вказав, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з припиненням права користування земельною ділянкою.

Згідно з приписами статей 6, 50 ЗК УРСР 1990 року у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам УРСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Відповідно до положень частини 1 статті 22 ЗК України (в редакції від 13.03.1992) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Нормою статті 17 ЗК України (в редакції від 13.03.1992) встановлено порядок передачі земельних ділянок у власність Радами народних депутатів.

За змістом пункту 12 Перехідних положень ЗК України 2002 року (в редакції станом на 12.03.2004) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (далі Закон № 2009-XII) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед державними, кооперативними, громадськими, зарубіжними, іншими підприємствами і організаціями, окремими громадянами представляє голова господарства. На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею або приватної власності. З ним укладається договір на користування землею на умовах оренди, складаються також й інші документи відповідно до законодавства України.

Нормою статті 5 Закону № 2009-XII встановлено, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством може набуватись після шести років володіння нею.

Після одержання державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (стаття 9 Закону № 2009-XII).

Аналогічно врегульовані і правовідносини зі створення та діяльності фермерського господарства Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 937-IV (далі Закон № 937-IV), у статті 1 якого вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до приписів частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції покликався на висновки Верховного Суду у цивільній справі № 443/1572/18 (провадження № 61-3440св23), з яких вбачається, що за схожих спірних правовідносин між тими самими сторонами, Верховний Суд встановив таке: предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи засновника та голови селянського (фермерського) господарства «Мадараш Володимир Миколайович», зареєстрованого 15 березня 1995 року як юридична особа.

Зазначені судові рішення перебувають у законній силі та створюють відповідну преюдицію до спірних правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що дещо змінюючи позовні вимоги, позивач і надалі, незважаючи на підстави відмови у задоволенні його позовних вимог у справі №443/1572/18, дотримується цієї ж позиції у контексті суб`єкта, який на його думку має суб`єктивне право на пред`явлення відповідного позову.

ФГ «Мадараш Володимир Миколайович» як юридична особа зареєстроване в установленому законом порядку 15 березня 1995 року після отримання позивачем прав на спірну земельну ділянку, виділену йому для ведення селянського (фермерського) господарства у 1991 році, тому користувачем спірної земельної ділянки є вказане фермерське господарство.

Реєстрація ФГ «Мадараш Володимир Миколайович» підтверджується в тому числі і судовими рішеннями, що набрали законної сили, а відтак є чинними.

Зокрема, пунктом 3.2 статуту ФГ «Мадараш Володимир Миколайович» встановлено, що право фермерського господарства на користування землею посвідчується державним актом, який видається на ім`я його голови.

За таких встановлених обставин, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки вказане фермерське господарство є юридичною особою, у відносинах з іншими особами його представляє голова, яким у даному випадку є ОСОБА_5 .

Після отримання позивачем державного акта на право користування/володіння земельною ділянкою та його державної реєстрації останнім засновано фермерське господарство, яке зареєстроване як юридична особа.

Тобто у правовідносинах користування/володіння спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна землекористувача і його права та обов`язки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації, а тому стороною у спірних правовідносинах є саме ФГ «Мадараш Володимир Миколайович».

Зокрема, пунктом 3.2 статуту ФГ «Мадараш Володимир Миколайович» встановлено, що право фермерського господарства на користування землею посвідчується державним актом, який видається на ім`я його голови.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що у справі, яка розглядається, ОСОБА_5 звернувся до суду з цивільним позовом саме як фізична особа.

Однак, оскільки у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою відбулася фактична заміна користувача/володільця і обов`язки землекористувача ОСОБА_5 перейшли до ФГ «Мадараш Володимир Миколайович» з дня його державної реєстрації, тому стороною у спірних правовідносинах є юридична особа ФГ «Мадараш Володимир Миколайович», а не фізична особа ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 є головою, керівником ФГ «Мадараш Володимир Миколайович» і його права та зобов`язання не є тотожними з правами та зобов`язаннями вказаного фермерського господарства.

Зі змісту оскаржуваного розпорядження вбачається, що розпорядженням голови Жидачівської районної державної адміністрації припинено право на земельну ділянку фермеру ОСОБА_2 .

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 пред`явив позов, як фізична особа, разом з тим на момент прийняття головою Жидачівської районної державної адміністрації оскаржуваного позивачем розпорядження, на час звернення з позовом та розгляду справи, право на земельну ділянку не належало ОСОБА_4 , таке право належало юридичній особі ФГ «Мадараш Володимир Миколайович», яке до участі у справі не залучалося і позовних вимог в цій справі не заявляло.

За таких встановлених судом першої інстанції обставин справи вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, що у даних правовідносинах оскаржуваним розпорядженням права ОСОБА_5 , як фізичної особи не порушено, оскільки у даних правовідносинах лише фермерське господарство може пред`явити позовні вимоги про порушення його прав як землекористувача.

Зі змісту позову вбачається, що предметом позову у цій справі є визнання незаконним розпорядженням голови Жидачівської районної державної адміністрації №158 від 12.03.2004, яким припинено право користування земельною ділянкою площею 12 га, наданої фермеру ОСОБА_2 на землях запасу Бережницької сільської ради.

Тобто, спірні правовідносини між сторонами стосуються саме права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи засновника та голови селянського (фермерського) господарства «Мадараш Володимир Миколайович», зареєстрованого 15.03.1995 як юридичної особи, яке посвідчено відповідним державним актом від 22.07.1991, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право користування землею за №36.

З урахуванням наведених обставин та висновків Верховного Суду у справі № 443/1572/18 (провадження № 61-3440св23), суд першої інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_5 позов заявив як фізична особа, разом з тим на час звернення з позовом та розгляду справи права на предмет позову належали не йому, а юридичній особі ФГ «Мадараш Володимир Миколайович», яке до участі у справі не залучалося і позовних вимог в цій справі не заявляло, відтак у даних правовідносинах права ОСОБА_5 як фізичної особи не порушено, так як саме фермерське господарство може пред`явити позовні вимоги про порушення його прав як землекористувача.

Дійшовши висновку про відсутність порушення прав чи законних інтересів ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні його позову, оскільки відсутність порушення прав позивача чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Доводи апелянта про те, що ФГ «Мадараш В.М.» не зареєстроване спростовується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с. 26) та судовими рішеннями, ухваленими у справі №443/1572/18.

З постанови Верховного Суду у справі № 443/1572/18 (провадження № 61-3440св23), вбачається, що ФГ «Мадараш Володимир Миколайович» як юридична особа зареєстроване в установленому законом порядку 15 березня 1995 року, що підтверджується розпорядженням голови Жидачіської РДА №171 від 15 березня 1995 року, яке є чинним, та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова складена 16.04.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк