ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2862/25 Справа № 198/242/24 Суддя у 1-й інстанції - Гайдар І. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Фермерського господарства Успіх на рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року у складі судді Гайдар І.О. по справі №198/242/24 за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства Успіх про розірвання договору оренди земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ФГ Успіх, на предмет розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки, з підстав того, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:1109, загальною площею 3,6756 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами населеного пункту на території Шандрівського старостинського округу Перещепинської міської ради Дніпропетровської області, якою, на підставі договору оренди від 01 жовтня 2020 року, користується відповідач, як орендар, право оренди якого зареєстровано 11 листопада 2020 року. Однак, відповідач з дня укладення договору оренди не сплачує орендну плату, внаслідок чого за період 2020 року по 2023 рік утворилась заборгованість перед позивачем, що позивач вважає істотним порушенням умов договору та підставами для його розірвання, скасування державної реєстрації права оренди відповідача з поверненням земельної ділянки позивачеві (а.с.2-11).

Рішенням Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ФГ «Успіх» про розірвання договору оренди земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди та повернення земельної ділянки - задоволено.

Припинено шляхом розірвання договір оренди землі № 12, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Успіх» 01 жовтня 2020 року, за яким ФГ «Успіх» набуло право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:1109, площею 3,6756 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Перещепинської міської ради Дніпропетровської області, речове право за яким зареєстровано 11 листопада 2020 року, номер запису про інше речове право 39206523.

Скасовано державну реєстрацію за ФГ «Успіх» іншого речового права - права оренди земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:1109, площею 3,6756 га, здійснену в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 листопада 2020 року, номер запису про інше речове право 39206523, на підставі договору оренди земельної ділянки № 12 від 01 жовтня 2020 року.

Зобов`язано ФГ «Успіх» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:1109, площею 3,6756 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Перещепинської міської ради Дніпропетровської області.

Стягнуто з ФГ «Успіх» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 633,66 грн (а.с.128-130).

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів сплати орендної плати за користування земельною ділянкою за зазначений період, а надані платіжні документи не відповідають способу оплати орендної плати, визначеному умовами договору, як і не підтверджують таку сплату орендної плати саме відповідачем, що є істотним порушенням умов договору оренди та підставою для розірвання договору оренди, скасування державної реєстрації прав оренди відповідача та повернення земельної ділянки позивачеві.

Не погодившись з рішенням суду, ФГ Успіхзвернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що судом не взято до уваги обставину сплати відповідачем позивачеві орендну плату за 2020 рік, що в загальному розмірі становить 35 139 грн шляхом переведення грошового переказу на картковий рахунок позивача членом господарства та за сумісництвом дружиною голови господарства ОСОБА_2 , а також не враховано, що сплачена сума значно перевищує встановлений умовами договору оренди розмір орендної плати за весь період користування, враховуючи, що нормативна оцінка земельної ділянки не змінювалась. При цьому скаржник зазначив, що позивачем не надавався розрахунок розміру заборгованості з орендної плати та її складових, що унеможливлює встановлення такої заборгованості (а.с.163-169).

ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у березні 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга є безпідставною. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ФГ «Успіх» укладено договір № 12 оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:1109, площею 3,6756 га, розташованої на території Шандрівського старостинського округу Перещепинської міської ради Дніпропетровської області, за умовами якого орендодавець передав в оренду фермерському господарству належну йому на праві власності земельну ділянку строком на 7 років (а.с. 106-108).

11 листопада 2020 року здійснено державну реєстрацію речового права оренди зазначеної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 39206523 (а.с. 30).

За умовами договору № 12 від 01 жовтня 2020 року за кожен рік використання землі орендар виплачує орендну плату у грошовій формі в розмірі 5% від вартості земельної ділянки, що становить 6 785,00 грн. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації, термін сплати не пізніше 20 числа місяця останнього календарного року, за який вноситься орендна плата, а виплата орендної плати оформлюється письмово (пункти 3.1 та 3.3 договору).

В пункті 12.3 вказаного договору сторони домовились, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

Розмір орендної плати, порядок її сплати та перегляду є істотною умовою договорів оренди землі та, відповідно, договору оренди землі № 12 від 01 жовтня 2020 року, а отримання орендної плати за передану в користування земельну ділянку (отримання доходу) є по суті єдиною метою, якої прагне досягти орендодавець (позивач), укладаючи договір.

У вказаному договорі оренди земельної ділянки сторони досягли домовленостей про виплату орендної плати щорічно в розмірі 5% від вартості земельної ділянки, що становить 6 785,00 грн, у грошовій формі з оформленням письмово.

Судом першої інстанції також встановлено, що на підтвердження вчинення дій з виконання обов`язку зі сплати орендної плати відповідачем надано копії платіжних квитанцій про перерахування коштів платником-фізичною особою ОСОБА_2 одержувачу ОСОБА_1 в жовтні та листопаді 2020 року на загальну суму більше 35 000,00 грн з призначенням платежу «Поповнення картки по номеру».

Однак, суд вважав, що такі документи не є підтвердженням сплати ФГ «Успіх» коштів за договором оренди земельної ділянки № 12 від 01 жовтня 2020 року, оскільки:

-сторони договору не погоджували виплату орендної плати шляхом зарахування коштів на банківський картковий рахунок орендодавця;

-грошовий переказ здійснено не юридичною особою-орендарем;

-відсутнє посилання на договір оренди, періоди, за які сплачується орендна плата, та взагалі не зазначено, що переказ здійснюється в якості орендної плати за землю.

Крім того, відповідачем не подано доказів сплати обов`язкових податків та зборів з нарахованої та виданої орендної плати, адже таким доказом не може вважатись лише відомість (розрахунок), оформлена за підписом керівника та бухгалтера підприємства.

Порушення відповідачем умов договору оренди земельної ділянки № 12 від 01 жовтня 2020 року щодо сплати орендної плати є істотним, оскільки значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, зокрема, отримання гідної та економічно обґрунтованої плати за передачу в користування належної йому землі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. Встановив, що відповідачем допущено істотні порушення умов договору, чим порушено права позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до вимог ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» та ст. 93 ЗК України договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Форма, спосіб і строки розрахунку по орендній платі є однією із істотних умов договору оренди землі, на які погодилися сторони за обоюдною, добровільною згодою та яка не суперечить інтересам держави, суспільства та інших фізичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом ст.ст. 21, 22 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

Ч. 2 ст. 23 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Відповідно до вимог ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Ч.1 ст. 526 ЦК України передбачає, що, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

Такі правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 та у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 527/570/17-ц та від 14 листопада 2018 року у справі № 484/301/18.

У відповідності до ч.1-3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Отже, аналіз змісту статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» та пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди. При цьому факт несплати орендної плати стосується випадків як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду по справі № 484/4238/20 від 29 червня 2022 року.

Також Верховний Суд дійшов висновку, що висновки судів про те, що позивач відмовлялася отримати орендну плату, яку пропонував відповідач та його дружина (не сторона договору і без відповідного доручення), не свідчить про її дії, які б перешкоджали відповідачу виконати умови пунктів 8, 10 договору оренди землі у строк, передбачений домовленістю сторін. Дії відповідача, вчинені поза межами цього строку, не є протиправними діями позивачки, яка не отримувала кошти, а є протиправними діями самого відповідача, за що наступає цивільно-правова відповідальність, яку і просить застосувати позивачка.

Колегія суддів у цій справі наголошує на тому, що доводи скаржника про те, що він сплатив орендну плату у розмірі 35 000 грн, не відповідають умовам договору оренди, про що вірно вказав суд першої інстанції, як і не передбачали такі умови сплату орендної плати грошовими переказами на картковий рахунок позивача. При цьому, скаржник як суду першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги не надав жодного письмового доказу на підтвердження оплати сум орендної плати за певні майбутні роки, як то відомостей про виплату орендної плати чи відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, тим самим не спростувавши встановлений судом першої інстанції факт допущення систематичного порушення умов договору оренди, зазначивши лише про незгоду із наявною заборгованістю, як і не спростувавши правових підстав для розірвання договору оренди на підставі ст. 141 ЗК України.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки наявність заборгованості доведена належними та допустимими доказами, а скаржником не надано до апеляційної скарги інших письмових доказів на спростування невиплати орендної плати за вказаний позивачем період, як і не надано доказів сплати відповідних податків з нарахованої та виплаченої орендної плати позивачеві.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Успіх залишити без задоволення.

Рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 09 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна