ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2168/25 Справа № 202/7134/24 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дніпровська міська рада, про звільнення майна з-під арешту (суддя першої інстанції Бєсєда Г.В.),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Головного управління національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дніпровська міська рада, про звільнення майна з-під арешту, в якому просила скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладений постановою слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 12.11.2010 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року провадження у справі було закрито.

Із вказаною ухвалою суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вказує, що суд при постановленні ухвали допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а також не було з`ясовано обставин справи.

Скарга мотивована тим, що станом на даний час вирок Залізничного районного суду м. Львова від 29.12.2011 року у справі №1-123/2011 в частині відбування покарання засудженою був виконаний.

Вказує, що балансова належність житлового будинку літ. А-5 по АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , за Місцевою радою на підставі рішення виконавчого комітету Індустріального району №512 від 19.09.1989 року, про що КП «ДМБТІ» ДОР видано реєстраційне посвідчення від 23.10.1989 р., зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу №12 за реєстровим №241.

Вважає. що дана справа про зняття арешту з майна повинна вирішуватися саме в порядку цивільного судочинства.

Наголошує на тому, що права ОСОБА_1 на набуття права власності на житло шляхом його приватизації є порушеними внаслідок існування арешту майна.

ОСОБА_2 просив ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Від представника ГУ НП у Львівській області Кісіль Р.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що в Єдиному реєстрі боржників на офіційному сайті Міністерства юстиції України станом на 10.07.2024 року міститься інформація, що вказує на стягнення щодо позивачки ОСОБА_1 .

Питання щодо звільнення спірного майна з-під арешту, накладеного в межах кримінального провадження на підставі постанови СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства.

ОСОБА_3 просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Від Дніпровської міської ради відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ГУНП у Лівівській області - Кісіль Р.Л., у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п.4 ч.1ст.379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою слідчого СВ Залізничного РВ ДМУ УМВС України у Львівській області від 12 листопада 2010 року у кримінальній справі № 140-4059, порушеної відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 190 КК України накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення позову, виконання вироку в частині можливої конфіскації майна в порядку ст. 125, 126 КПК України 1960 року. В постанові зазначено, що ОСОБА_1 проживає та прописана у зазначеній квартирі.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2011 року визнано виною та засуджено ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 190 КК України, та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Цивільні позову задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілих осіб заподіяні збитки.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 травня 2012 року вирок Залізничного районного суду м. Львова від 29 грудня 2011 року щодо ОСОБА_1 змінено в частині задоволення цивільних позовів, а саме в частині суми, заподіяних збитків.

У листі голови Залізничного районного суду м. Львова від 12 березня 2024 року вих. № 5995 повідомлено, що інформації щодо виконання вироку Залізничного районного суду м. Львова від 29.11.2011, чи часткове виконання вироку, в частині цивільних позовів потерпілих, матеріали справи, не містять.

Згідно листа начальника Дніпродзержинського ВК-34 ОСОБА_1 11.04.2014 було звільнено умовно-достроково за ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 03.04.2014.

Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 23.03.2017 надано дозвіл комунальному виробничого житловому ремонтно-експлуатаційному підприємству Індустріального району на зміну договору найму жилих приміщень, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 зі складом сім`ї з 4 осіб.

Згідно інформації, наданою 19.12.2023 КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 31.12.2012 відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що арешт на спірне майно накладено за правилами КПК України 1960 року, а отже справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції .

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що:

«21. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

21.1. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

21.2. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

21.3. Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

21.4. Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

21.5. Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 760/23634/21 (провадження № 61-5275св23) вказано, що: «у розглядуваній справі суди встановили, що арешт на квартиру АДРЕСА_1, було накладено у 2000 році під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 . Рішенням Жовтневого місцевого суду м. Києва від 09 серпня 2001 року в справі № 2-1414/01 звільнено з-під арешту 1/3 частину вказаної квартири. Закриваючи провадження у цивільній справі, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_1 не була ні учасником кримінального провадження (розпочатого та звершеного за правилами КПК України 1960 року), ні учасником виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на квартиру та звернулась до суду із позовом про захист своїх прав співвласника майна, а отже заявлений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 761/30856/21 (провадження № 61-6031св23) зазначено, що:

«апеляційний суд залишив поза увагою те, що порядку і способів скасування арешту майна після закінчення судового розгляду та постановлення обвинувального вироку у КПК України 1960 року не було встановлено для осіб, які не були учасниками такої справи. Тож позивач як власник майна, який не мав будь-якого правового статусу у кримінальному провадженні, за чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту.

Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не приведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції. Немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом АТ «МЕТАБАНК» не є судом, установленим законом. За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин цієї справи виключно звернення до суду у порядку цивільного судочинства з позовом про звільнення майна з-під арешту є ефективним способом захисту порушеного права особи, яка наполягає на тому, що є власником спірної квартири».

У справі, що переглядається, місцевим судом було встановлено, що постановою слідчого СВ Залізничного РВ ДМУ УМВС України у Львівській області від 12 листопада 2010 року у кримінальній справі № 140-4059, порушеної відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 190 КК України накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення позову, виконання вироку в частині можливої конфіскації майна в порядку ст. 125, 126 КПК України 1960 року.

Підставою для звернення із даним позовом була та обставина, що на даний час, порушено права власності позивачки на приватизацію спірного житла, квартири АДРЕСА_1 , яка на праві комунальної власності належить Дніпровській міській раді.

Дніпровська міська рада не була учасником кримінального провадження, в межах якого накладено арешт на квартиру

Крім того, позивачка обґрунтовувала порушення свого права в тому числі тим, що на момент накладення арешту вона не була власником нерухомого майна.

Суд першої інстанції не врахував, що звернення ОСОБА_1 до слідчого судді з клопотанням про зняття арешту в порядку КПК 2012 року не перешкоджає її зверненню до суду за захистом її цивільних прав як особи, яка має намір приватизувати спірну квартиру, арешт на яку накладено в межах кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК 1960 року, учасником якого власник спірного майна Дніпровська міська рада не була.

За таких обставин суди зробили помилковий висновок про непідсудність цього спору судам цивільної юрисдикції та наявність підстав для закриття провадження в справі.

Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці "право на суд" передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

У своєму рішенні в справі «Голдер проти Сполученого Королівства», 1975 р. суд відзначив: «Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Характеристики "справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними за відсутності судового провадження». Тож право на доступ до правосуддя має дуже важливе значення і без сумніву його необхідно вважати засадою.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про закриття провадження у справі, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 376,379 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи