Провадження № 22-ц/802/65/25 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 07 червня 2024 року звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем у період з 30 липня 2016 року по 21 вересня 2023 року. В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . На час звернення до суду з цим позовом проживає із сином та виховує його самостійно. Кошти, які інколи відповідач надає на утримання сина, вважає недостатніми для задоволення інтересів та потреб дитини, крім того витрати на дитину значно зросли. Вказує, що відповідач є особою працездатного віку, отримує заробітну плату, інші особи, які б перебували на його утриманні, відсутні. Оскільки обов`язок щодо утримання дитини покладається на обох батьків в рівній мірі, вважає за доцільне стягувати з відповідача в її користь аліментів на утримання дитини в розмірі частини всіх видій його доходів щомісячно. Просила стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини всіх видій його заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2024 року в цій справі позов задоволено, ухвалено стягувати щомісячно з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частки з усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_2 задоволено, скасовано заочне рішення суду від 04 вересня 2024 року в цій справі, ухвалено відразу призначити справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року в цій справі позов задоволено, ухвалено стягувати щомісячно з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частки з усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду. Про наявність у суді справи та її розгляд йому не було відомо. Він звертався в суд із заявою про скасування заочного рішення та призначення цієї справи до розгляду в порядку загального позовного провадження (з проведенням відповідного підготовчого засідання). Після постановлення судом 31 жовтня 2024 року ухвали, якою вирішено призначити справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, суд відразу виніс рішення без участі жодної із сторін та повторно задовольнив позовні вимоги. Про час та місце проведення судового засідання його повідомлено не було. Суд після скасування заочного рішення, та призначивши справу до розгляду в порядку загального позовного провадження не призначив підготовчого засідання, не переходив до розгляду справи по суті, а відразу призначив справу до судового розгляду і ухвалив рішення чим, на думку відповідача, суд порушив норми процесуального права, що вважає самостійною підставою для скасування рішення суду. В ухвалі про скасування заочного рішення суд констатував, що його (відповідача) неявка в судове засідання 04 вересня 2024 року відбулася з поважних причин, а докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Про час та місце проведення судового засідання після скасування заочного рішення його не було повідомлено взагалі, справу розглянуто за його відсутності. В задоволенні позову необхідно відмовити оскільки поведінка позивача є недобросовісною. Відповідач, отримуючи кошти на утримання сина, живучи у спільній квартирі та користуючись його автомобілем, не повідомила його про звернення до суду з цим позовом. У період з 07 червня 2024 року до дати ухвалення рішення в цій справі перераховував кошти на утримання сина близько десяти разів на загальну суму 56 783,19 грн (близько 14 000 грн в місяць), останні платежі на загальну суму 15 075,13 грн ним були проведені 16 та 22 вересня вже після ухвалення заочного судового рішення, про яке йому на той час було невідомо. Такі кошти є виключно коштами, які перераховував колишній дружині, не враховуючи оплати гуртків та інших витрат на сина, які оплачувалися безпосередньо відповідним закладам. Із встановленим судом розміром аліментів не погоджується, оскільки переважна сума отримуваних ним коштів витрачається ним на ліки, придбання військового спорядження, ремонт автотранспорту підрозділу, і з такими витратами він не має можливості зволікати. У позасудовому порядку він із колишньою дружиною (позивачем) домовилися про те, що поки він перебуває в зоні бойових дій, висилатиме кошти в тому обсязі, який йому дозволяє поточна ситуація на фронті, що ним і здійснювалося. Однак, таку домовленість було порушено позивачем одноосібно, про що вона його також не повідомила. Вважає, що в позові необхідно відмовити повністю, або встановити розмір аліментів на утримання сина, що підлягає стягненню, в розмірі 1/8 1/10 частки від доходу щомісячно. Просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року в цій справі та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від позивача ОСОБА_1 до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року зупинялося апеляційне провадження в цій справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України, переведені на воєнний стан.

Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року вищезгадана ухвала апеляційного суду була скасована і справа направлена для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм пункту 3 частини шостої статті 19, частини першої статті 369 ЦПК України.

За змістом частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Складовою частиною визначеного статті 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом першим статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року в справі «Трудов проти Росії», заява № 43330/09).

Згідно з частиною п`ятою статті 128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

За правилами частини третьої статті 287 ЦПК України, в результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів цієї справи, після прийняття судом першої інстанції 03 жовтня 2024 року до свого провадження заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду, виклик сторін в судове засідання, призначене на 09 год 40 хв 31 жовтня 2024 року для розгляду такої заяви, було здійснено шляхом надіслання 03 жовтня 2024 року судових повісток про виклик до суду засобами електронного та мобільного зв`язку. Такі повістки як позивачем, так і відповідачем були отримані.

В судове засідання, призначене на 09 год 40 хв 31 жовтня 2024 року для розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення суду, учасники справи не з`явилися, тому у порядку, встановленому частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з частиною першою статті 287 ЦПК України, неявка осіб, належним чином повідомлених про дату час і місце засідання (з розгляду заяви про перегляд заочного рішення) не перешкоджає розгляду заяви.

У вищезазначеному судовому засіданні за відсутності учасників справи Луцьким міськрайонним судом Волинської області постановлено ухвалу про задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 про скасування заочного рішення суду, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2024 року скасовано «..і відразу призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження».

Розгляд справи в порядку загального позовного провадження передбачає проходження всіх передбачених ЦПК України стадій судового процесу, які включають, серед іншого підготовче провадження та розгляд справи по суті (глави 3, 6 розділу ІІІ ЦПК України). Натомість згідно з частиною третьою статті 279 ЦПК України підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться, а розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження, якщо судове засідання не проводиться.

З урахуванням викладеного у заяві відповідача ОСОБА_2 від 30 вересня 2024 року про перегляд заочного рішення клопотання про призначення цієї справи (після скасування заочного рішення) до розгляду в порядку загального позовного провадження, «..призначивши відповідне підготовче засідання», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення цієї справи до розгляду у порядку загального позовного провадження, оскільки це передбачено частинами четвертою, п`ятою статті 277 та пунктом 2 частини третьої статті 287 ЦПК України.

За частиною шостою статті 277 ЦПК України якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.

Призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження з одночасним призначенням судового засідання для розгляду справи по суті без призначення підготовчого засідання, подальшого закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті, не відповідає положенням ЦПК України.

Призначення судом першої інстанції після скасування заочного рішення судового засідання для розгляду цієї справи по суті «..відразу», тобто у день скасування заочного рішення (без зазначення часу), унеможливило дотримання судом вимог частин п`ятої, восьмої статті 128 ЦПК України, встановлених щодо строків належного та завчасного повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання. До того ж, у матеріалах справи відсутні не лише докази отримання судових повісток про виклик обомасторін справи в судове засідання, призначене на 31 жовтня 2024 року (час судом не визначено) для судового розгляду (розгляду по суті) цієї справи, але й протокол судового засідання чи будь-який інший належним чином оформлений судовий документ, який би підтверджував проведення такого судового засідання після скасування заочного рішення і призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження, що не відповідає вимогам частини першої статті 2011 ЦПК України.

Після скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження позивач не зверталася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутності, підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи, а відповідач не подавав до заяви про розгляд справи у його відсутності, як про це зазначено в рішенні суду від 31 жовтня 2024 року, оскільки такі заяви до матеріалів справи не приєднано.

Відзив на позовну заяву та інші заяви по суті чи заяви з процесуальних питань до суду першої інстанції не подавалися учасниками справи у зв`язку із тим, що суд не дотримався того встановленого ЦПК України порядку провадження, у якому ним було призначено справу до розгляду (загального позовного провадження).

Хоч такі процесуальні порушення як порушення порядку розгляду справи у загальному позовному провадженні та ухвалення рішення поза межами судового засідання не є обов`язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції, однак в сукупності із відсутністю в матеріалах справи доказів будь-якого належного повідомлення відповідача про дату, час і місце засідання суду, в якому було ухвалене оскаржуване рішення, таке рішення підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення на підставі пункту третього частини третьої статті 376 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ») перебували у шлюбі у період з 30 липня 2016 року (зареєстрований Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис № 962) по 21 вересня 2023 року (дата ухвалення рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/9998/23 про розірвання шлюбу).

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 на підтвердження заявленого нею до стягнення з відповідача ОСОБА_2 розміру аліментів частини усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, приєднала до позову копію довідки ФОП ОСОБА_7 від 29 березня 2024 року. За змістом довідки, ОСОБА_4 відвідує басейн та секцію дзюдо у комплексі «Maximus spa&fitness centr» впродовж двох років, вартість послуг на день надання довідки: індивідуальні заняття з плавання в басейн 2500 грн щомісячно, заняття з дзюдо 1000 грн щомісячно.

Відомості про працевлаштування позивач ОСОБА_8 не зазначила, доказів на підтвердження розміру отриманого нею доходу (його відсутності/безробіття) ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції не подала.

Відповідач ОСОБА_2 , капітан, командир НОМЕР_1 батальйону спеціального призначення військової частини Національної гвардії України. На час звернення до суду з цим позовом, розгляду справи в суді першої інстанції та перегляду справи апеляційним судом перебуває на виконанні бойових (спеціальних) завдань, що підтверджується довідками копіями витягів з наказів командира від 08 квітня 2024 року, від 03 вересня 2024 року.

Доказів на підтвердження розміру отримуваного (нарахованого) відповідачу ОСОБА_2 позивач не подала, клопотання про витребування таких доказів ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції не подавала.

На підтвердження регулярної сплати аліментів на утримання сина відповідач ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції копії платіжних інструкцій від 03 травня 2024 року, 11 травня 2024 року, 22 травня 2024 року, 31 травня 2024 року, 10 червня 2024 року, 17 червня 2024 року, 27 червня 2024 року, 03 липня 2024 року, 25 липня 2024 року, 05 серпня 2024 року, 14 серпня 2024 року, 16 вересня 2024 року, 22 вересня 2024 року, 23 серпня 2024 року, про «переказ власних коштів» в користь ОСОБА_9 в розмірі 5025,13 грн, 5025,13 грн, 2010,05 грн, 5527,64 грн, 5025,13 грн, 5527,64 грн, 1005,03 грн, 1005 грн, 5025,13 грн, 2010,05 грн, 3015,08 грн, 10 050 грн, 5025,13 грн, 10 050 грн відповідно. Доказів на спростування факту одержання від відповідача ОСОБА_2 вищезазначених коштів як аліментів позивач ОСОБА_1 ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції не подала.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 стверджувала, що проживає з сином та утримує його одна, кошти, які відповідач іноді надає на утримання сина не відповідають інтересам дитини, а витрати на його утримання значно зросли.

Між сторонами існує спір щодо утримання дитини.

Частиною другою статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

За частиною п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначають: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно до частиною другою статті 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Відсутність офіційних доходів у батьків не позбавляють їх від обов`язку утримувати неповнолітню дитину.

За частинами першою, другою статті 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

На підставі частини першої статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви.

Ураховуючи, що відповідач ОСОБА_2 має обов`язок по утриманню свого малолітнього сина, отримує дохід, має змогу надавати матеріальну допомогу на його утримання, а позивач ОСОБА_1 , як та із батьків, з ким проживає дитина, навіть за умови позасудового узгодження порядку участі батьків в утриманні дитини, не позбавлена права на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів у визначений нею спосіб, колегія суддів дійшла висновку про те, що з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти в користь позивача ОСОБА_1 утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак у меншій частці від доходу відповідача, ніж та, що була заявлена до стягнення позивачем.

Колегією суддів встановлено, що відповідач є військовослужбовцем, а відтак отримує грошове забезпечення. Відповідач сплачував в користь позивача кошти на утримання сина у період з 03 травня 2024 року по 22 вересня 2024 року (6 місяців) в загальному розмірі 74 371,14 грн.

Приписами статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» установлено у 2025 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років в розмірі 3196 грн.

Заявлений позивачем розмір аліментів на дитину в розмірі частки від доходу відповідача, значно перевищує прожитковий мінімум на одну особу для дітей та ставить батька у нерівне становище з матір`ю, оскільки перекладає обов`язок по утриманню дитини на батька.

Позивач не подала суду доказів, які б підтверджували щомісячну суму витрат на дитину (довідка ФОП ОСОБА_7 підтверджує лише витрати на відвідування дитиною спортивних секцій), про розмір її (позивача) доходу чи відсутності у неї будь-якого доходу, матеріальне становище дитини. Позивач також не надала доказів на підтвердження того, що кошти, які відповідач надає на утримання сина є недостатніми для задоволення його потреб, і що вона вимушена самостійно або у більшій сумі, ніж та, що відповідач надає, нести тягар утримання сина.

Аліменти повинні використовуватись виключно для задоволення потреб дитини і не можуть слугувати для безпідставного збагачення отримувача аліментів.

Доводи апеляційної скарги в частині визначення розміру стягуваних аліментів обґрунтовані і беруться судом до уваги.

Колегія суддів дійшла висновку про стягнення із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/8 частки з усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Визначений розмір аліментів є необхідним для утримання дитини та достатнім для забезпечення її розвитку.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року у цій справі скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/8 частки з усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий - суддя

Судді