Єдиний унікальний номер справи № 752/7455/14-ц
Провадження №22-ц/824/1430/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 про поділ житлового будинку та земельної ділянки, виділення в натурі належної частки із спільної часткової власності, стягнення компенсації, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки з спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2011 року ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачів про поділ житлового будинку та земельної ділянки, виділення в натурі належної частки із спільної часткової власності, стягнення компенсації.

На обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили про те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2010 року в спадщину кожному із спадкоємців передано по 1/6 частці 58/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

42/100 частини зазначеного будинку належать за договорами дарування від 08.10.2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які проживають в будинку і займають більше площі, що їм належить на праві власності.

Оскільки в добровільному порядку сторони не змогли вирішити даний спір, позивачі просили суд поділити житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 в натурі, виділивши ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 в спільну часткову власність та спільне користування 4/6 часток 58/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, виділити ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 в спільну часткову власність та спільне користування 4/6 часток 58/100 частини від 0,1000 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

04.11.2013 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24.12.2013 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04.11.2013 року залишено без змін.

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2014 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва та ухвала Апеляційного суду м. Києва скасовано, а справа передана на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

09.07.2014 року позивачами подана заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останні просили суд поділити житловий будинок на АДРЕСА_1 , виділивши в натурі ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в спільну часткову власність та спільне користування 4/6 часток 58/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та стягнути судові витрати у справі.

04.03.2015 року третьою особою - ОСОБА_10 подано позов з самостійними вимогами до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому він просив суд поділити житловий будинок на АДРЕСА_1 , виділивши в натурі відповідно до 2 варіанту висновку експерта № 1-28/01 від 08.01.2015 року ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 в спільну часткову власність та спільне користування 5/6 часток 58/100 частини, що разом становить 49/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами; виділити в натурі ОСОБА_5 23/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами; виділити в натурі ОСОБА_4 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами та стягнути судові витрати у справі.

04.03.2015 року позивачі подали заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просили суд поділити житловий будинок на АДРЕСА_1 , виділивши в натурі відповідно до 2 варіанту висновку експерта № 1-28/01 від 08.01.2015 р. ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 в спільну часткову власність та спільне користування 5/6 часток 58/100 частини, що разом становить 49/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами; виділити в натурі ОСОБА_5 23/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами; виділити в натурі ОСОБА_4 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

11.09.2015 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , в якому просили суд виділити ОСОБА_5 в натурі 23/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень: передпокою площею 14,4 кв. м., санвузла площею 3,7 кв.м., жилої кімнати площею 14,0 кв.м., жилої кімнати площею 22,6 кв.м., кузні площею 9,2 кв.; виділити ОСОБА_4 в натурі 19/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень: кухні площею 7,3 кв.м., коридору площею 7,6 кв.м., жилої кімнати площею 16,8 кв.м., жилої кімнати площею 7,0 кв.м.; виділити ОСОБА_4 в натурі 58/600 частини будинковолодіння зі спадкової частини будинку, яка складається з квартири 2 , до складу якої входять приміщення:2-1 коридор, площею 7,8 кв.м., 2-2 житлова, площею 12,9 кв.м., 2-3 житлова, площею 6,2 кв.м., І-веранда, площею 10 кв.м., загальна площа 38,7 кв.м., житлова - 23,8 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ.»Б», погріб літ. «В», вбиральня літ. «Г», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», погріб літ. «Ж», вбиральня літ. «З», підвал під «Д», споруди № 1-5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , яка залучена до участі у справі як правонаступник після смерті третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_10 , подала заяву про відмову від позовних вимог, заявлених третьою особою, яка була задоволена судом, про що 21.02.2020 року постановлена ухвала про закриття в провадження у справі в цій частині.

До участі у справі судом залучено ОСОБА_3 , як правонаступника позивача за первісним позовом - ОСОБА_8 .

21.02.2020 року позивачами подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої останні просили суд поділити житловий будинок на АДРЕСА_1 , виділивши в натурі відповідно до 1 варіанту висновку експерта № 1-28/01 від 28.01.2015 року ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в спільну часткову власність та спільне користування 4/6 часток 58/100 частини, що разом становить 39/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами; виділити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 33/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами, що є 23/100 частини будинку; виділити ОСОБА_4 28/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами; стягнути солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсацію за різницю ідеальних часток в розмірі 6080 гривень.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та земельної ділянки, виділення в натурі належної частки із спільної часткової власності, стягнення компенсації - відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ в натурі частки з спільної часткової власності задоволено частково; виділено ОСОБА_5 в натурі із спільної часткової власності 23/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень: передпокою площею 14,4 кв.м., санвузла площею 3,7 кв.м., жилої кімнати площею 14,0 кв.м., жилої кімнати площею 22,6 кв.м., кузні площею 9,2 кв; виділено ОСОБА_4 в натурі із спільної часткової власності 19/100 частини будинку АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень: кузні площею 7,3 кв.м., коридору площею 7,6 кв.м., жилої кімнати площею 16,8 кв.м., жилої кімнати площею 7,0 кв.м.; в іншій частині зустрічного позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 1 346,90 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_4 витрати за проведення експертизи в розмірі 6 000,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачі за первісним позовом подали апеляційну скаргу, в якій вважають оскаржуване рішення незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказують на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянти просять апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги в повному обсязі та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог, стягнути солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 426,17 грн та 68,00 грн; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 37,00 грн; витрати по оплаті проведеної КНДІСЕ м. Києва експертизи в розмірі 2356,80 грн, витрати по оплаті проведеної в ТОВ «Український центр судових експертиз» експертизи в розмірі 9 900,00 грн, а всього 12 787, 97 грн.

07 листопада 2024 року на адресу апеляційного суду від представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_8 - ОСОБА_11 надійшла заява про залучення його до участі у справі в якості представника та відзиви на апеляційну скаргу.

В судове засідання, призначене на 13.03.2025 року, з`явилися представник позивачів та представник відповідачів.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 30.06.1999 р. Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської державної адміністрації надано ОСОБА_10 дозвіл № 216 на введення в експлуатацію закінченого будівництвом приватного житлового будинку під літ. «А», що складається з трьох окремих квартир загальною площею 139,5 кв.м., з господарськими будівлями «сараї «Б», «Є», льох «В», «Ж», гараж «Д», вбиральні «Г». «З», на АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження Харківської районної державної адміністрації м. Києва № 566 від 21.08.1999 р. зазначений будинок прийнято в експлуатацію та 24.09.1999 р. ОСОБА_10 видано Свідоцтво про право особисто власності на домоволодіння.

В подальшому, 08.10.2002 р. ОСОБА_10 подарував своєму сину ОСОБА_4 19/100 часток жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до договору дарування у користування ОСОБА_4 перейшли наступні приміщення: кухня розміром 7,3 кв.м., позначена на плані 3-1, коридор - 7,6 кв.м., позначений на плані 3-2, жила кімната - 16,8 кв.м., позначена на плані 3-3, жила кімната 7.0, кв.м., позначена на плані 3-4 (фактично приміщення кв. 3 в будинку) , що відповідно до розрахунку частини домоволодіння, що відчужується, проведеного інспектором Київського міського бюро технічної інвентаризації та технічною характеристикою становить 19/100 частини домоволодіння.

Крім того, 08.10.2002 р. ОСОБА_10 подарував своєму онукові - ОСОБА_5 , 23/100 частини жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У користування ОСОБА_5 відповідно до договору дарування перейшли наступні приміщення: передпокій розміром 14,4 кв.м., позначений на плані 1-1, санвузол - 3,7 кв.м., позначений на плані 1-2, жила кімната - 14,00 кв.м., позначена на плані 1-3, жила кімната - 22,6 кв.м., позначена на плані 1-4, кухня 9,2 кв.м., позначена на плані 1-5 (фактично приміщення кв. 1 ), які відповідно до розрахунку площ, що відчужуються, проведеного інспектором Київського міського бюро технічної інвентаризації, та технічною характеристикою становить 23/100 частини будинку.

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , і відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями 58/100 частини будинку АДРЕСА_1 , що належали померлому, є його діти: ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , кожному з яких видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_10 і відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом його спадкоємицею є дочка - ОСОБА_6 .

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і його спадкоємицями за законом є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 , спадкоємицею якої є ОСОБА_3 .

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо при вирішенні даної справи суд звертає увагу на те, що основною обставиною, яку позивачі зазначають в якості підстави своєї позиції, є твердження про те, що відповідачі фактично займають частину будинку, яка є більшою від тієї, що була передана їм за договорами дарування.

Дана позиція не може бути прийнята судом.

Том 4 справи містить інвентаризаційну справу БТІ на спірне домоволодіння, з якої вбачається, що для укладення 08.10.2002 року договорів дарування частин житлового будинку його власник відповідно до вимог, які діяли на той час, замовив і отримав в БТІ відповідні довідки-характеристики саме на ті частини будинку, яку згодом було подаровано ОСОБА_12 (23/100 житлового будинку) та ОСОБА_4 (19/100 житлового будинку).

У вказаних довідках-характеристиках зазначено конкретні приміщення, які підлягають відчуженню ОСОБА_12 : передпокій розміром 14,4 кв.м., позначений на плані 1-1; санвузол 3,7 кв.м., позначений на плані 1-2; жила кімната 14.00 кв.м. позначена на плані 1-3; жила кімната 22,6 кв.м. позначена на плані 1-4; кухня 9,2 кв.м., позначена на плані 1-5.

Аналогічним чином було визначено й приміщення, які підлягали відчуженню на користь ОСОБА_4 : кухня розміром 7,3 кв.м., позначена на плані 3-1; коридор 7,6 кв.м., позначений на плані 3-2; жила кімната 16,8 кв.м. позначена на плані 3-3; жила кімната 7,0 кв.м., позначена на плані 3-4.

Вказані приміщення були прямо зазначені в самих договорах дарування.

З точки зору апеляційного суду те, що в договорах зазначено «у користування ОСОБА_5 переходять…» і відповідно «у користування ОСОБА_4 переходять …» конкретні приміщення, враховуючи вид таких договорів, свідчить про те, що спірні приміщення були передані саме у власність обдарованих, оскільки договір дарування по своїй суті не встановлює порядок користування, а врегульовує саме перехід права власності.

Дана обставина також підтверджена і тим, що у вищезгаданих довідках-характеристиках, виготовлених саме для укладення договорів дарування, прямо зазначено, що згадані приміщення відчужуються.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідно до волевиявлення власника, обдарованим були відчужені частики домоволодіння, які складаються з конкретних, індивідуально визначених приміщень.

Посилання позивача на те, що вказані приміщення в своєму сукупному розмірі перевищують зазначені в договорі частки будинку (23/100 та 19/100 відповідно) не можуть бути прийняті судом з огляду на те, що як з вищевказаних довідок-характеристик, так і з документів з їх виготовлення вбачається, що відсоткова частка цих конкретних приміщень обрахована не відносно тільки самого житлового будинку (як вважають позивачі), а відносно усього домоволодіння, яке окрім самого будинку включає ряд надвірних споруд господарського та побутового призначення. Дана обставина прямо підтверджена і п.1 вищевказаного договору дарування, де зазначено, що відчужується частка жилого будинку з господарськими та побутовими будинками та спорудами.

За таких умов, суд вважає, що оскільки власник будинку відчужив конкретні приміщення відповідачам, вони і на даний час є належними володільцями частки домоволодіння, яке складається з відповідних конкретних житлових приміщень.

У свою чергу це обумовлює належність тієї позиції, яку суд першої інстанції поклав в основу свого рішення щодо часткового задоволення зустрічного позову.

Погоджується колегія суддів з висновками суду першої інстанції й в частині вирішення первісного позову.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на характер спірних правовідносин, позивачами мала бути доведена як наявність технічної можливості виділення частки з будинку за запропонованим ними варіантом, так і відповідність такого варіанту частці, що належить сторонам.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією відповідачів по справі щодо того, що в основу своєї позиції апелянти поклали той висновок судової експертизи, в якій у відповідності до сформульованих експерту питань, останній досліджував можливість поділу будинку між власниками відповідно до належних їм часток, визначених невірно. Зокрема, при постановці питань експерту позивачі перевели частки співвласників, виражені звичайними дробами, у десяткові. При цьому таке переведення було математично здійснене невірно, в визначені таким чином частки не можуть вважатися належними.

Заперечення апелянтів стосовно даного висновку суду спростовуються тим, що при складенні усіх часток , які враховував експерт, в сумі не виходить ціла одиниця.

Зважаючи на наведене, вказаний експертний висновок не може бути використаний при вирішенні даної справи.

Слушним вважає колегія суддів і посилання на неможливість обрання саме запропонованого позивачами порядку поділу у зв`язку з тим, що такий порядок передбачає розподіл домоволодіння серед іншого і за рахунок тих конкретних приміщень, які на підставі договорів дарування належать відповідачам, про що вже було зазначено вище.

З урахуванням наведеного, вищезазначені доводи апелянта не можуть бути прийняті судом.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом і доводи апелянтів щодо підписання оскаржуваного рішення суду неуповноваженим складом.

Таку свою позицію апелянти ґрунтують на наступному:

Оскаржуване рішення (вступна та резолютивна частинна) було проголошено 20.11.2023 року. При цьому на повному тексті рішення не зазначено дати його складання. Оскільки 21.11.2023 року щодо головуючого судді по справі Вищою радою правосуддя було ухвалено рішення про її відставку, а повний текс рішення тривалий час представнику позивачів не видавався, апелянти роблять висновки про його виготовлення та підписання суддею вже після її відставки.

Дані посилання апелянтів не можуть з точки зору колегії суддів вважатися такими, що належним чином підтверджені матеріалами справи.

З наявної у матеріалах справи довідки вбачається, що 20.11.2023 року о 09:00 було проголошено рішення по справі, однак фіксування судового засідання не здійснювалось у зв`язку з неявкою осіб, які брали участь у справі.

Той факт, що на наступний день Вищою радою правосуддя було задоволено заяву судді Колдіної О.О. про відставку, не може слугувати беззаперечним доказом того, що після проголошення вступної та резолютивної частини рішення не було виготовлено його повного тексту та підписано суддею ще до припинення її повноважень.

Хоча з точки зору колегії суддів факт тривалої невидачі стороні повного тексту рішення дійсно міг би обумовлювати наявність певних сумнівів з приводу дати фактичного його виготовлення, однак такі сумніви самі по собі не можуть вважатися беззаперечними доказами. Такі сумніви зокрема могли б обґрунтовувати можливість проведення компетентними органами відповідної перевірки, за результатами якої і могли бути здобуті достеменні докази з даного приводу, в той же час цього ініційовано не було. Таким чином, апеляційний суд не може беззаперечно констатувати доведення апелянтами своїх тверджень з даного приводу. В свою чергу зазначене обумовлює неможливість прийняття таких доводів апелянта в якості підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько