КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1698/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Київ

Справа № 359/443/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», яка подана представником Басистим Владиславом Валентиновичем, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Семенюти О.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю,

встановив:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 14.03.2021 року на залізничній колії, розташованій на станції залізничного вокзалу м. Бориспіль, стався наїзд потягу на її сина ОСОБА_2 , який від отриманих травм помер на місці події. Вона є матір`ю померлого. Вона втратила найріднішу для себе людину, на яку покладала великі надії. Смерть сина завдала їй невиліковну душевну рану.

На день смерті ОСОБА_2 виповнилося лише 19 років, він не встиг створити власну сім`ю та проживав разом з нею. Вона щоденно страждає за ним, у неї порушився звичний ритм життя, вона втратила вироблені роками життєві зв`язки, перебуває в постійному жалю за рідною дитиною. Відновлення її звичного стану є практично неможливим, зокрема, тому, що вона вже ніколи не зможе отримати від сина допомогу та підтримку, а загиблий - створити власну сім`ю та мати своїх дітей. Усвідомлення цих обставин тривалий час викликає у ОСОБА_1 глибокі душевні переживання. Крім того, вона витратила грошові кошти в розмірі 6 219,70 грн на поховання сина.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 300 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, 6 219,70 грн. витрат на поховання сина.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та майнову шкоду в розмірі 6219,70 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» - Басистий В.В. звернувсяз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції проігнорував наявність протиправної поведінки загиблого, що підтверджуються матеріалами кримінального провадження №00000152 від 14.03.2021.Факт знаходження тіла загиблого ОСОБА_2 на залізничних коліях підтверджує порушення ним вимог пункту 2.1 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, згідно з якими пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо).Згідно зі схемою місця події, біля 30 метрів ліворуч від місця загибелі ОСОБА_2 знаходиться надземний пішохідний перехід над залізничними коліями.

На підставі висновку № 101 судово-медичної експертизи вбачається, що ОСОБА_2 порушив вимоги Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, свідомо нехтував можливістю скористатись надземними пішохідним переходом, що знаходились поруч, перебував в навушниках, що обмежило його здатність почути звуки руху поїзду та свідомо обрав спосіб перетину залізничних колій під вагоном потягу під час його зупинки.

Із зазначеного вбачається, що факт вчинення ОСОБА_2 умисних дій, спрямованих на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, звільняє АТ «Укрзалізниця» від будь-якої відповідальності за шкоду, в тому числі моральну, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Додатково наголошує на необхідності зменшення визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначивши суму відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі не більше 10 000 грн, оскільки позивач не надала суду першої інстанції доказів на підтвердження наявності страждань, їх характер, тривалість та розмір спричиненої йому моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням процесуального та матеріального права.

Доводи відповідача про вчинення ОСОБА_2 умисних дій не відповідають дійсності, оскільки факт перебування потерпілого на залізничних коліях не свідчить про умисел. Відповідно до постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не надав належних доказів, які підтверджують умисел в діях ОСОБА_2 .

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

У судовому засіданні представник відповідача АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» - Басистий В.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Укрзалізниця» є монополістому сфері залізничних перевезень в Україні, презюмується, що смерть ОСОБА_2 сталась внаслідок наїзду на його тіло потяга, яким володіє відповідач. Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України представник відповідача не подав жодного доказу на підтвердження того, що потяг, яким був здійснений наїзд на ОСОБА_2 , належить або перебуває у володінні іншої юридичної особи, а не АТ «Укрзалізниця». Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що смерть потерпілого ОСОБА_2 настала внаслідок його умисних дій.

Суд висновував про те, що з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належить стягнути майнову шкоду (на поховання) в розмірі 6 219,70 грн та 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 26.04.2002 року (а. с. 10).

Зі змісту протоколу огляду місця події від 14.03.2021 року вбачається, що 14.03.2021 року близько 6 години 14 хвилин на колії залізничного вокзалу м. Бориспіль був виявлений труп ОСОБА_2 . До ЄРДР були внесені відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (кримінальне провадження №0000152) (а. с. 82-87).

18.03.2021 року у Бориспільському МР ВДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) був складений актовий запис № 465 про смерть ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18.03.2021 року (а. с. 8).

Згідно з висновком експерта від 15.04.2021 року № 101 смерть ОСОБА_2 настала від травматичного розділення тіла на рівні живота з ушкодженнями внутрішніх органів, що супроводжувалось масивною крововтратою та шоком .

Як зазначив експерт, всі зазначені ушкодження є прижиттєвими, виникли в короткий проміжок часу, об`єднані одним спільним механізмом травми - залізнична травма, пішохід, травмований рухомим залізничним транспортом. Виявлені тілесні ушкодження мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, за критерієм небезпеки для життя знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті постраждалого.

Враховуючи характер, локалізацію та зовнішній вигляд ушкоджень, колір та інтенсивні забарвлення крововиливів в ділянках ушкоджень, експерт дійшов висновку, що вказані ушкодження утворилися від дії тупих предметів, при залізничній травмі - при зіткненні рухомого залізничного транспорту з пішоходом. В момент первинного контакту потерпілий найбільш ймовірно знаходився в горизонтальному або наближеному до нього положенні та був повернутий лівою боковою поверхнею тіла до травмуючої частини залізничного транспорту. (а. с. 88-89).

08.02.2023 року слідчий СВ Бориспільського РУП ГУНП в Київській області капітан поліції Овсієнко С.В. виніс постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000152 від 14.03.2021 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а. с. 6, 7).

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

У ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом.

Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством України. Безпека руху поїздів - це комплекс організаційних і технічних заходів, спрямованих на забезпечення безаварійної роботи та утримання в постійній справності залізничних споруд, колій, рухомого складу, обладнання, механізмів і пристроїв (ч. ч. 1,2 ст. 11 Закону України «Про залізничний транспорт»).

Згідно з п. 100 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457, залізниці повинні забезпечувати потреби населення у пасажирських перевезеннях, безпеку користування залізничним транспортом, необхідні зручності, якісне обслуговування пасажирів на вокзалах і в поїздах, своєчасне перевезення і збереження багажу і вантажобагажу.

У зв`язку з тим, що АТ «Укрзалізниця» є монополістом у сфері залізничних перевезень в Україні, презюмується, що смерть ОСОБА_2 сталась внаслідок наїзду на його тіло потяга, яким володіє відповідач. Всупереч ч. 1 ст.81 ЦПК України сторона відповідача не подала жодного доказу на підтвердження того, що потяг, яким був здійснений наїзд на ОСОБА_2 , належить або перебуває у володінні іншої юридичної особи, а не АТ «Укрзалізниця».

У ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення відсутності вини власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція зроблена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22).

Встановивши, що причиною загибелі ОСОБА_2 стали травми, завдані внаслідок зіткнення з потягом, які були спричинені джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку зі здійсненням його експлуатації (за недоведеності умислу потерпілого або існування обставин непереборної сили), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої матері загиблого, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує, що внаслідок передчасної смерті сина, якому було 19 років, позивач зазнала глибокого емоційного переживання та моральних страждань, у зв`язку з чим у неї порушився звичний ритм життя, вона втратила вироблені роками життєві зв`язки, перебуває в постійному жалю за рідною дитиною. Факт загибелі сина є безумовним свідченням спричинення позивачу глибоких моральних страждань.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (висновок Верховного Суду у постанові від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20) .

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, підставами для відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки та, надавши належну правову оцінку обставинам завдання шкоди, а також глибині моральних страждань, завданих матері загиблого у зв`язку зі смертю найближчої їй людини, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 грн, що з урахування встановлених обставин відповідає принципам розумності, пропорційності та справедливості.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необґрунтовано завищеного розміру моральної шкоди .

Частиною 1 ст. 1201 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Згідно з копією договору-замовлення про надання ритуальних послуг від 15.03.2021 року та копії квитанції позивач сплатила грошові кошти в розмірі 6 219,70 грн. на користь КП «Виробниче управління комунального господарства» за надання ритуальних послуг: оформлення свідоцтва, договору, труна, хрест, табличка, рушник, покривало, 2 вінки, катафалк, копання могили ( а.с. 11).

Таким чином, позивач документально підтвердила витрати на поховання сина, а тому відповідач як особа, відповідальна за завдану шкоду смертю потерпілого, зобов`язаний відшкодувати позивачу такі витрати.

Доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Укрзалізниця» звільняється від відповідальності за заподіяну позивачу моральну шкоду, оскільки шкоди було завдано внаслідок умисного вчинення ОСОБА_2 дій, спрямованих на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, є необґрунтованими з огляду на таке.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу.

Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19, від 21 грудня 2022 року у справі № 369/13458/20.

У висновку експерта від 15.04.2021 року № 101 (а. с. 88, 89), а також в поясненнях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 14.03.2021 року (а. с. 38, 39, 41), довідці розшифрування шкидкостемірної стрічки від 14.03.2021 року № 6804 (а. с. 40), протоколі наради при в.о. головного інженера виробничого підрозділу Київської дирекції залізничних перевезень від 16.03.2021 року (а. с. 36) та акті службового розслідування аварії від 23.03.2021 року (а. с. 34, 35) відсутня інформація про те, що ОСОБА_2 здійснив умисні дії, спрямовані на позбавлення себе життя.

Недотримання Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України само по собі не свідчить про наявність умислу в діях потерпілого, оскільки не вказує на усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що потерпілий свідомо передбачав, бажав або допускав настання негативних для себе наслідків.

При цьому відсутність у машиніста потягу технічної можливості уникнути наїзду не є непереборною силою.

Оскільки шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність без вини власника такого джерела підвищеної небезпеки, то відсутні підстави вважати, що у спірних правовідносинах АТ «Укрзалізниця» звільняється від відповідальності за заподіяну позивачу моральну шкоду, завдану смертю її сина.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», яка подана представником Басистим Владиславом Валентиновичем, - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.