___________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/603/25
РІШЕННЯ

Іменем України

16.04.2025 м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Цирфи К.А., за участі:

- секретаря судового засідання Дімової Є.В.,

- позивача ОСОБА_1 ,

- представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська товарна біржа, державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Мельник Людмила Василівна, про визнання правочину дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позиції позивача та відповідача, інших учасників справи.

У жовтні 2024 року до Київського районного суду м. Одеси з позовом звернувся ОСОБА_1 (далі також позивач), поданим в його інтересах представником ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (далі також відповіда-1) та Одеської міської ради (далі також відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська товарна біржа, державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Мельник Людмила Василівна, про:

- визнання договору купівлі-продажу № 19885 від 08.04.1997 кв. АДРЕСА_1 , укладеного та зареєстрованого на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за № 19885 від 08.04.1997, дійсним;

- визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 права власності в порядку спадкування на кв. АДРЕСА_1 , яка належала його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері. На час її смерті він проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 , доглядав за нею та вів спільне господарство, відтак фактично прийняв спадщину за правом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. До нотаріальної контори із заявою про заведення спадкової справи не звертався. Згодом державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, як такому, що пропустив строк на прийняття спадщини та не надав документів, які підтверджували б право власності на успадкований об`єкт нерухомості та факт його проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Указані обставини стали підставою для звернення з цим позовом до суду для захисту його невизнаних прав.

Інші учасники справи відповідач-2 Одеська міська рада та залучені як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська товарна біржа, державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Мельник Людмила Василівна відзив та відповідно пояснення у справі до суду не направили. Розгляд справи просили здійснювати за їх відсутності. Щодо вирішення спору поклалися на розсуд суду.

Заяви та клопотання учасників справи.

29.01.2025 представником позивача до суду подано клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача Одеську міську раду.

Ухвалою суду від 30.01.2025 вказане клопотання задоволено.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12.11.2024 справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовчі судові засідання призначалися на 03.12.2024 та 19.12.2024.

Ухвалою суду від 19.12.2025 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду на 30.01.2025, яке неодноразово відкладалося на 25.02.2025, 17.03.2025 та 16.04.2025.

25.03.2025 до суду надійшла заява відповідача-1 ОСОБА_3 про визнання позову та розгляд справи за її відсутності.

У судовому засіданні, 16.04.2025, позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд доходить висновку про задоволення позову з таких підстав.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10.11.2020 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), підтверджено факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 11439.

Згідно з відповіддю Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса № 565/01-16 від 13.02.2025 на ухвалу суду, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася.

Спадкове нерухоме майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , становить квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Право власності спадкодавця на означену квартиру підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна № 19885 від 08.04.1997, укладеного та зареєстрованого на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за № 19885 від 08.04.1997, відповідно до якого ОСОБА_3 (продавець) відчужила, а ОСОБА_4 (покупець) придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Указаний договір зареєстрований в реєстровій книзі Одеського МБТІ 21.04.1997 за № 225.

Наразі єдиним спадкоємцем за законом є син спадкодавця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 26.06.1963, виданим Іллічівським РВ РАЦС м. Одеси, де його батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Факт постійного проживання позивача разом з матір`ю на день її смерті та ведення з нею спільного господарства підтверджується довідкою ЖБК «Медик-2» № 16 від 16.06.2021 та довідкою ЖБК «Медик-2» № 14 від 16.06.2021 згідно з якими, на час смерті спадкодавиці, за адресою: АДРЕСА_2 , мешкали позивач разом з матір`ю ОСОБА_4 до дня її смерті, та вели спільне господарство. Після смерті ОСОБА_4 позивач продовжив проживати у вказаній квартирі одноосібно.

Мотиви прийнятого рішення.

Надаючи правову кваліфікацію встановленим обставинам, суд зазначає, що спірні правовідносини з приводу укладення договорів щодо нерухомого майна на біржах регулюються законодавством, чинним на час укладення таких договорів, а визнання права власності в порядку спадкування законодавством на час такого успадкування, зокрема положеннями Закону України «Про товарну біржу», ЦК УРСР 1963 року, ЦК України 2003 року.

При цьому, застосовуючи правові норми до спірних правовідносин та визначаючи їх зміст шляхом тлумачення, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні, відповідно до якої національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (п. 45, рішення ЄСПЛ від 06.12.2007, справа «Воловік проти України», заява № 15123/03).

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 47, 48 Основного Закону України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Положення цих статей Конституції України кореспондуються з положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1959 року, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч. 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч. 2).

1. Щодо права успадкування.

Згідно з нормами книги шостої «Спадкове право» ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Судом установлено, що спадкодавиця не складала заповіту.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України).

Під час судового розгляду установлено, що на час смерті спадкодавиці ОСОБА_4 її син ОСОБА_1 проживав разом з нею, доглядав за нею та вів спільне господарство. Інших спадкоємців, окрім позивача, не має. Останній не відмовлявся від спадщини, а фактично прийняв її як особа, яка постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відтак, у позивача виникло право на спадкове майно.

2. Щодо визнання договору купівлі-продажу квартири на товарній біржі дійним.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, надаючи оцінку факту укладення договору купівлі-продажу на товарній біржі в 1997 році, суд застосовує законодавство, чинне на час його укладення.

Згідно з приписами ч. 2, 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР).

За договором кулівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК УРСР).

Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах (ч. 1 ст. 153 ЦК УРСР).

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин (ст. 227 ЦК УРСР).

З аналізу доказів, наявних у матеріалах справи, у поєднанні із означеними нормами права, випливає, що правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання.

Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на відповідність, зокрема, вимогам щодо його дійсності, форми, встановленої законом тощо. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення.

В ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору.

Правочин чи договір, які вчинялися за нормами ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду. При цьому норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час дії ЦК УРСР 1963 року.

На рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила щодо пріоритетності його норм над нормами інших законів.

У ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» міститься спеціальна норма щодо положень ст. 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже ці статті внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні як укладеного на товарній біржі.

Спеціальна норма (ч. 2 ст. 15 Закону) має перевагу над загальними (ст. 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами. Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (ч. 2 ст. 15 Закону) має перевагу над загальними (ст. 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами. Відтак, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі.

Водночас, відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Як установлено під час судового розгляду, після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 19885 від 08.04.1997 на Одеській товарній біржі, попередній власник звільнила продану квартиру та передала її ОСОБА_4 . У подальшому, остання разом з позивачем продовжили тривалий час відкрито володіли та користувалися означеною квартирою. При цьому попередній власник усунулася від подальшого нотаріального посвідчення вказаного договору в силу чинності приписів ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

Аналогічних висновків за подібних правовідносин дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/6023/20 (постанова від 25.03.2024).

Окрім іншого викладені висновки прямо витікають зі змісту позовної заяви та заяви відвпоіадча-1 ОСОБА_3 про визнання позову.

Відтак, у суду є достатні докази та нормативно-правові підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 19885 від 08.04.1997 вчиненого на Одеській товарній біржі дійсним.

Висновки суду.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).

Суд відмічає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до пп. 4.12, 4.16, 4.19 п. 4 гл. 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно з відповіддю державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса Мельник Л.В. від 09.10.2024 за № 5391/02-14 на звернення позивача, останньому фактично відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на означену квартиру в порядку спадкування у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, непідтвердженням факту постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, а також ненаданням документів щодо права власності на успадковувану квартиру. Проаналізувавши заяви по суті справи та надані сторонами докази на їх підтвердження у поєднанні із застосованими правовими нормами, враховуючи мотиви, покладені в основу рішення, суд доходить висновку, що позивачем доведено перед судом належними та допустимими доказами факт укладення договору купівлі-продажу № 19885 від 08.04.1997 в порядку норм законодавства, чинних на час його укладення, факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавицею на момент її смерті в означеній квартирі та прийняття спадщини за правом постійного проживання зі спадкодавцем на час її відкриття.

З урахуванням викладеного суд уважає, що визнання договору купівлі-продажу вчиненого на біржі дійсним та визнання права власності в порядку спадкування у цій справі буде найбільш ефективним способом захисту невизнаних прав позивача.

Іншого перед судом не доведено.

Судові витрати.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Одеська товарна біржа, державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі Мельник Людмила Василівна, про визнання правочину дійсним та визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

2. Визнати договір купівлі-продажу № 19885 від 08.04.1997 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений та зареєстрований на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за № 19885 від 08.04.1997 дійсним

3. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), право власності в порядку спадкування за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належала його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення тексту повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К. А. Цирфа