(2/199/1166/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

15.04.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., розглянувши у порядку спрощеного провадження в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БОЛВІНБРІЗ» про стягнення невиплаченої заробітної плати, матеріальних витрат, середнього заробітку час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БОЛВІНБРІЗ» про стягнення невиплаченої заробітної плати, матеріальних витрат, середнього заробітку час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що починаючи з 02.01.2023р. вона офіційно прийнята на посаду менеджера зі збуту в товариство з обмеженою відповідальністю «Полімерхімгруп», нова назва змінена на ТОВ «БОНBIНБРІЗ», згідно з наказом по товариству № 25-К від 30.12.2022р.

При цьому їй було обумовлено зі слів директора товариства - ОСОБА_2 , сплачувати щомісячно заробітну плату в розмірі 12000, 00 грн., частину з яких в розмірі мінамальної зарплати, вона буде отримувати офіційно, згідно з відомостями, а решту від 12000 тис. - готівкою в конверті.

Згідно з домовленістю, з січня 2023р. по серпень 2023р. вона отримувала вказану суму зарплати в розмірі 12000,00 грн., при цьому щомісячно вона отримувала по 6063,00 грн. офіційно під розписку у відомостях, а решту готівкою.

Однак починаючи з вересня 2023р. керівництво даного підприємства почало зменшувати триману нею навіть офіційно зарплату, видаючи їй в певні місяці грошові суми набагато менші за мінімальну зарплату. У вересні 2023р. вона отримала офіційно 3276,01 грн., у жовтні та у листопаді 2023р. вона не отримувала заробітну плату, у грудні 2023р. вона отримала офіційно зарплату в сумі 1863,42 грн. Всього вона отримала за вказані 4 місяці грошову суму в розмірі 5139,43 грн. Відповідно до розрахунку позивача, відповідач не доплатив їй заробітну плату з вересня по грудень 2023 року в розмірі 42860,57 грн. Крім того вона для збору документів та виготовлення їх копій для звернення до суду з позовом змушена була відсилати рекомендовані листи відповідачу та в державні установи, робити ксерокопії документів, отримувати Витяг, на що вона витратила 690,50 грн. Крім того посилається на те, що матеріальної заборгованості, внаслідок грубого порушення відповідачем трудового законодавства, тривалого часу невидачі їй зароблених коштів, неправомірними діями відповідача їй спричинена значна моральна шкода, яку позивач оцінює у 100000,00 грн. Просила суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату з вересня 2023 року по грудень 2023 року в розмірі 42860,57 грн., матеріальні збитки в розмірі 690,50 грн., стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а також моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 січня 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та будь-яких доказів по даній справі.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно копії трудової книжки серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 02.01.2023 року по 26.12.2023 року. 26 грудня 2023 року була звільнений з ТОВ «ПОЛІМЕРХІМГРУП», назва змінена на ТОВ «БОЛВІНБРІЗ» за ст.36 п.1 КЗпП України за угодою сторін.

Згідно із ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зіст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зіст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно дост.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до Закону України "Про платіжні послуги", поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Згідно зіст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ч.1ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зіст.5 Закону України «Про оплату праці» суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до приписів ст. 117 КзпПУ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначеністаттею 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановленийчастиною першоюцієї статті.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) ( Велика Палата Верховного Суду, постанова від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16).

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні)дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження заявлених вимог позивачем надано копію трудової книжки та довідку про надходження коштів на її рахунок за період з 10.01.2023 року по 27.05.2024 року. Належних доказів щодо розміру заробітної плати з відповідними нарахуваннями позивачем суду не надано. А тому суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 за її наявності та приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні даних вимог.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Позивач, звертаючись до суду стверджує, що їй не виплачена заробітна плата з вересня 2023 року по грудень 2023 року в розмірі 42860,57 грн.

Так, позовну заяву до суду було подано до суду 05 грудня 2024, тобто зі спливом тримісячного строку звернення до суду.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 06.04.2016 у справі № 6-409цс16).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Положення КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Водночас, поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Позивачем клопотання про поновлення строку звернення до суду не подано.

Таким чином, за відсутності законних підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду, вирішуючи питання застосування строків позовної давності, про що просив представник відповідача, суд враховує норми закону про те, що застосовується позовна давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів, зокрема позиції суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).

Вирішуючи вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди, суд виходить із положень ст.237-1 КЗпП України відповідно до яких відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснював у своїй постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості.

У звязку з недоведеністю позивачем факту порушення ТОВ «БОЛВІНБРІЗ» її законних прав, вимоги щодо стягнення моральної шкоди, які є похідними, задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БОЛВІНБРІЗ» про стягнення невиплаченої заробітної плати, матеріальних витрат, середнього заробітку час затримки розрахунку та моральної шкоди,- відмовити.

Судові витрати позивача віднести за її рахунок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня складання повного рішення апеляційної скарги.

Суддя Руденко В.В.