Справа № 146/562/25
УХВАЛА

"14" квітня 2025 р. смт.Томашпіль

Суддя Томашпільського районного суду Вінницької області Скаковська І.В. розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Томашпільського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Разом з позовною заявою представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на кошти та майно боржника в сумі 179109,01 грн.

Заява мотивована тим, що позивач має право стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 179109,01 грн.

Проте, з урахуванням того, що відповідач несумлінно виконує зобов`язання по сплаті аліментів та для уникнення можливості у подальшому відповідачем ухилятися від виконання рішення суду представник позивача просить забезпечити позовну заяву шляхом накладення арешту на кошти та майно відповідача в межах позовних вимог на загальну суму 179109,01 грн.

Вивчивши матеріали цивільної справи розглянувши заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Виходячи з зазначених норм чинного законодавства України, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушено у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. (постанова Верховного Суду від 04.06.2020 р. у справі № 200/12227/17)

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору між сторонами є стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у сумі 179109,01 грн. за період з 19 лютого 2016 року по 30 листопада 2024 року.

В заяві про забезпечення позову представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить накласти арешт на кошти та майно боржника в сумі 179109,01 грн. та посилається на те, що відповідач несумлінно виконує зобов`язання по сплаті аліментів та для уникнення можливості у подальшому відповідача ухилятися від виконання рішення суду просить забезпечити позовну заяву шляхом накладення арешту на кошти та майно відповідача в межах позовних вимог на загальну суму 179109,01 грн.

Однак представником позивача не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів щодо наявності у відповідача коштів та майна на вищезазначену суму на яке просить накласти арешт шляхом забезпечення позову, крім того, відсутнє обґрунтоване доведення представником позивача реальної загрози невиконання чи утруднення виконання у подальшому рішення суду відповідачем в разі не застосування заходів забезпечення позову, та не доведено обґрунтоване підтвердження наміру відповідача навмисно ухилитися від виконання рішення суду, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 149-154,157,353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: І.В. Скаковська

Повний текст ухвали виготовлено 15 квітня 2025 року.