ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 643/6444/24

провадження № 22-ц/818/1191/25

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді -Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Влобуєва О.О.

учасники справи:

заявник (стягувач) ОСОБА_1

боржник - ОСОБА_2

особа дії якої оскаржуються головний державний виконавець Салтівського відділу державної виконавчої служби м. Харків Роянов Павло Олексійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року постановлену у складі судді Власенка М.В.,-

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2024 року адвокат Махно А. В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність головного державного виконавця Салтівського ВДВС у м. Харкові СМУ МЮ Роянова П. О., в якій просив:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова Павла Олексійовича за виконавчим провадженням № 75732749 щодо вжиття заходів забезпечення позову на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/6444/24 від 17 липня 2024 року щодо закінчення виконавчого провадження № 75732749 від 08 серпня 2024 року;

- визнати незаконною постанову головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова Павла Олексійовича про закінчення виконавчого провадження № 75732749 від 10 жовтня 2024 року;

скасувати постанову головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова Павла Олексійовича про закінчення виконавчого провадження № 75732749 від 10 жовтня 2024 року;

визнати незаконною бездіяльність головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова Павла Олексійовича за виконавчим провадженням № 75732749 щодо вжиття заходів забезпечення позову на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/6444/24 від 17 липня 2024 року.

зобов`язати головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова Павла Олексійовича відновити виконавче провадження № 75732749 щодо вжиття заходів забезпечення позову на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/6444/24 від 17 липня 2024 року.

зобов`язати головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова Павла Олексійовича вчинити всі необхідні заходи примусового виконання ухвали Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/6444/24 від 17 липня 2024 року у порядку ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває справа № 643/6444/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховані та визначення способу участі у вихованні дитини.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2024 року у цій справі вжито заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі надавати позивачу ОСОБА_1 можливість спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , за допомогою відеозв`язку кожного тижня, раз у два дні, зокрема у кожний вівторок, четвер та у суботу у вільний від роботи відповідача час та вільний малолітнього сина час від шкільних занять, гуртків, секцій та з дотриманням режиму дня.

З метою примусового виконання ухвали Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2024 року у справі № 643/6444/24, скаржник звернувся до державної виконавчої служби із заявою про виконання судового рішення, що набрало законної сили. Постановою державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08 серпня 2024 року відкрито виконавче провадження № 75732749. 15 серпня 2024 року, державним виконавцем Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було здійснено виклик ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на особистий прийом, на якому сторін було ознайомлено зі змістом судового рішення, зобов`язано боржника не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з сином, вручено їм постанову про відкриття виконавчого провадження та складено акт державного виконавця від 15 серпня 2024 року.

Постановою державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10 жовтня 2024 року виконавче провадження № 75732749 було закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки в Ухвалі суду не зазначено точний час, в який відповідач може зв`язуватись з сином, то виконавцем було запропоновано у добровільному порядку встановити коли Позивач може телефонувати сину. Боржник відмовилась встановити час, та зауважила, що у неї проблем зі спілкуванням з власним сином немає, та це виключно проблеми Стягувача, що він не може спілкуватись з сином, вона не має намірів цьому сприяти. Відмову Боржника виконувати Ухвалу Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/6444/24 від 17.07.2024 у Акті державного виконавця зафіксовано не було.

З моменту відкриття виконавчого провадження на якому Стягувача та Боржника було ознайомлено зі змістом Ухвали суду, ОСОБА_1 неодноразово та систематично телефонував сину у різний час, проте всі виклики були проігноровані, про що свідчить доданий до клопотання журнал викликів Стягувача. Об`єктивних причин для того, аби син просто так відмовився від участі у його житті батька не було, ОСОБА_1 не чинив жодних протиправних дій відносно сина або ОСОБА_2 , жодних сварок або конфліктних ситуацій у нього з сином не було.

У зв`язку із бездіяльністю державного виконавця, 04.10.2024 представником стягувача в порядку ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» було подано клопотання до головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова П.О., яким було визначено прохання перевірити виконання Боржником Ухвали Московського районного суду м. Харкова від 17.07.2024 року по справі № 643/6444/24, провадження №2-з/643/38/24 якою вирішено вжити заходів забезпечення позову, звернутись письмово до ОСОБА_2 (Боржник) для надання пояснень з приводу невиконання Ухвали Московського районного суду м. Харкова від 17.07.2024 року по справі № 643/6444/24, провадження № 2-з/643/38/24, а також вжити всіх необхідних заходів примусового виконання Ухвали Московського районного суду м. Харкова від 17.07.2024 року по справі № 643/6444/24 провадження № 2-з/643/38/24. Головним державним виконавцем Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рояновим П. О., не вживались заходи для забезпечення примусового виконання рішень, передбачених ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», навіть ураховуючи висновки Європейського Суду справ людини, щодо їх недостатності та недієвості. Відтак, дії, бездіяльність та спірна постанова головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова П. О. є неправомірними.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року в скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконною та скасувано постанову головного державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянова Павла Олексійовича про закінчення виконавчого провадження № 75732749 від 10 жовтня 2024 року.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що незважаючи на обов`язок дотримання принципів та гарантій виконавчого провадження, забезпечувати примусове виконання судових рішень, головний державний виконавець Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянов Павло Олексійович не виконував належним чином своїх обов`язків, що призвело до винесення спірної постанови про закінчення виконавчого провадження. Щодо решти вимог скарги, суд зазначив, що вони є похідними та не впливають на відновлення порушених прав скаржника.

Не погодившись з ухвалою суду представник Дробчак Л.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила ухвалу скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та базуються на невірному тлумаченні положень ст. 63, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», а також не враховують належне виконання державним виконавцем ухвали Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2024 року у справі № 643/6444/24, в межах обов`язків та повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження». Враховуючи вимоги ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний діяти лише в спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та не має права змінювати, доповнювати резолютивну частину судового рішення та самостійно застосовувати порядок його виконання. Зазначила, що положення ч. 1-6 ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», на які посилається суд першої інстанції, регулюють порядок примусового виконання судового рішення про встановлення побачення з дитиною, що не відповідає дійсним обставинам справи, адже ухвала Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2024 року у справі № 643/6444/24 є судовим рішенням про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

13 січня 2025 року представник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала відзив на апеляційну скаргу в якій зазначила, що суд правильно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Після винесення оскаржувальної ухвали, державний виконавець не звертався до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції, що свідчить про те, що він згоден з оскаржуваним рішенням суду. Реальна можливість комунікації ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 перебуває в повній залежності від бажань боржника ОСОБА_2 , яка відверто маніпулює подібним становищем, тому вказане порушує право батька на спілкування з дитиною. Всупереч доводам апелянта матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що державний виконавець вжив усіх передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» заходів щодо ефективного та своєчасного виконання рішення суду. Крім цього ОСОБА_2 посилається на норми права, які не є правозастосовчими до цих правовідносин. Також зазначила, про відстутність в матеріалах справи акта про виконання Боржником рішення. Просить залишити оскаржувальну ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволеення.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки апеляційна скарга містить доводи про неправомірність рішення суду лише в частині задоволення скарги ОСОБА_1 , в іншій частині рішення суду не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа № 643/6444/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховані та визначення способу участі у вихованні дитини.

17 липня 2024 року Московським районним судом м. Харкова винесено ухвалу про забезпечення позову, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкування з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкування з дитиною та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі надавати позивачу ОСОБА_1 можливість спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою відеозв`язку кожного тижня, раз у два дні, зокрема у кожний вівторок, четвер та у суботу у вільний від роботи відповідача час та вільний малолітнього сина час від шкільних занять, гуртків, секцій та з дотриманням режиму дня (а.с. 17-21).

Постановою державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08 серпня 2024 року відкрито виконавче провадження № 75732749 (а.с. 24-25).

Головним державним виконавцем Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рояновим П. О. складено акт від 15.08.2024 про те що, здійснено виклик ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на особистий прийом, на якому сторін було ознайомлено зі змістом судового рішення, зобов`язано боржника не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з сином, вручено їм постанову про відкриття виконавчого провадження та складено акт державного виконавця від 15 серпня 2024 року (а.с. 26-27).

Згідно копії витягу інформації про виконавче провадження, державний виконавець Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Роянов П. О. 10 жовтня 2024 року виніс постанову закінчення виконавчого провадження № 75732749 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 42-44).

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Із наведеними конституційними положеннями кореспондується частина перша статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року в справі №1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначає Європейський Суд з прав людини у справі "Soering vsUK" Конвенція про захист прав людинита основоположних свобод від 1950 рокуяк основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно постанови Верховного Суду від 15 вересня 2023 року № 551/920/22 виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

З матеріалів справи вбачається, що єдиним документом, який підтверджує дії державного виконавця у межах виконавчого провадження № 75732749, є акт державного виконавця від 15 серпня 2024 року.

Виходячи з наведеного, судова колегія прийшла до висновку, що головним спеціалістом Салтівського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рояновим П.О.. не вживались заходи для забезпечення примусованого виконання рішень, передбачених ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» .

Суду не надано доказів які б підтверджували, що державний виконавець забезпечив виконання ухвали суду про забезпечення можливості ОСОБА_1 спілкуватися з його малолітнім сином, ОСОБА_4 , через відеозв`язок щотижня, раз у два дні зокрема, щовівторка, щочетверга та щосуботи у вільний від роботи відповідача час та у вільний від навчання, гуртків, секцій і відповідно до режиму дня дитини.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для часткового задоволення скарги.

За правилами, передбаченими пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України, суд апеляційної Європейський суд з прав людини вказав, щопункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно достатті 141 ЦПК УкраїнитаЗакону України «Про судовий збір»не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбаченихстаттею 389 Цивільного процесуального кодексу Українибезпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук