КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7545/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 361/3764/24

07 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Ящук Т.І.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Безштанька Сергія Михайловича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року та на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Писанець Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 14 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено усний договір процентної позики грошей. Відповідно до умов вищезазначеної розписки, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти у сумі 70 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02 серпня 2019 року становить 1 773 800,00 грн, під 10% річних, із зобов`язанням повернути таку ж саму суму в строк до 15 вересня 2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно довідки Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області №1017/02-14/8/2016 від 31.05.2019 року ОСОБА_2 прийняла спадщинуза законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня.2021 року у справі № 361/7573/19 задоволено його позовні вимогита стягнуто з ОСОБА_2 изаборгованість за договором позики від 14 червня 2018 року в розмірі 1 973 534,69 грн та витрати по сплаті судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 09червня 2022 року резолютивну частину вищевказаного рішення суду викладено у іншій редакції, а саме: «Позов ОСОБА_1 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 в межах вартості отриманого у спадщину майна заборгованість за договором позики у розмірі 1 973 534 гривні 69 копійок. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 605 гривень. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 року, в іншій частині залишити без змін».

Судове рішення у справі №361/7573/19 набрало чинності 09 червня 2022 року. На виконання вказаного рішення суду 12 липня 2022 року Броварським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист №361/7573/19.

Позивач зазначав, що оціночна вартість всього успадкованого майна становить 3 451 697,50 грн з розрахунку (927 883,28 грн. - це вартість частки квартири, загальною площею 52 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; а також 2 523 814,22 грн. - це варстіть частини будинку, загальною площею 347 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ). Відомості про вартість успадкованого майна вбачається з довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості № 201-07628984 від 10.04.2024 року та довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості № 201-07637890 від 11.04.2024 року.

Позивачем у суму боргу у справі №361/7573/19 були розраховані 10% річних за період з червня 2018 року по липень 2019 року.

Згідно платіжних інструкцій відповідачем на виконання вищевказаного судового рішення № 361/7573/19 було сплачено позивачу заборгованість у загальному розмірі 1 982 889,69 грн, тоді як оціночна вартість всього успадкованого майна становить 3 451 697,50 грн.

Таким чином, позивач вважав, що він має право стягнути з відповідача заборгованість по сплаті 10% річних за період з серпня 2019 року по березень 2024 року, а також 3% річних та інфляційні втрати згідно статті 625 ЦК України за період з 01 липня 2019 року по 24 лютого 2022 року.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у загальному розмірі 1 481 550,40 грн, з саме: по сплаті 10% річних за борговою розпискою за період з серпня 2019 року по березень 2024 року у сумі 997 210,12 грн., 3% річних у сумі 141 126,44 грн. та інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.07.2019 року по 24.02.2022 року у сумі 343 213,84 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Додатковим рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року заяву представника відповідача - адвоката Сиротюка Р.В. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з основним та додатковим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Безштанько Сергій Михайлович подав апеляційні скарги, в яких просить рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року у справі № 361/3764/24 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 1 481 550,40 грн. по сплаті 10% річних за борговою розпискою за період з серпня 2019 року по березень 2024 року у сумі 997 210,12 грн., 3% річних у сумі 141 126,44 грн. та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.07.2019 року по 24.02.2022 року у сумі 343 213,84 грн.

Додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року у справі № 361/3764/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити відповідачу у стягнені витрат на професійну правову допомогу.

Судові витрати пов`язані з розглядом даної справи покласти на ОСОБА_2 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційних скарг зазначає, що основне та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції не врахованого, що вартість спадщини не могла визначатись на час відкриття спадщини та взагалі не визначалась, оскільки оцінка спадщини є необов`язковою в разі нульового оподаткування при спадкуванні майна.

Зазначає, що відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта оцінки загальна вартість спадщини складає 3 451 697,50 гривень (927 883,28 гривень + 2 523 814,22 гривень), що є більшим за суму позики, заборгованість по поверненню якої була стягнута судом у цивільній справі № 361/7573/19, та за розмір позовних вимог у цій справі.

Звертаючись з позовною заявою у попередній справі №361/7573/19 позивачем були розраховані 10 % річних за період з червня 2018 року по липень 2019 року, які були стягнуті з відповідача судом.

За період з серпня 2019 року по березень 2024 року 10 % річних не були стягнуті, а тому позивачем подано новий позов у справі, яка переглядається, в якому просив суд стягнути заборгованість у загальному розмірі 1 481 550,40 грн, що 10 % річнихза період з серпня 2019 року по березень 2024 року, нараховані 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.07.2019 року по 24.02.2022 року.

Однак у стягненні вказаних сум суд першої інстанції відмовив, ухваливши, на думку сторони позивача, незаконне та необгрунтоване рішення, посилаючись на те, що неповернутою відповідачем залишилася решта заборгованості у загальному розмірі 1 481 550,40 грн, яка з урахуванням раніше стягнутої з відповідача суми заборгованості в розмірі 1 982 889,69 гривень перебуває в межах вартості спадкового майна.

Апеляційна скарга на додаткове судове рішення обгрунтована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги заперечення сторони позивача на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якій зазначалось, що послуги не деталізовані та не доведені, оскільки в акті не зазначено, які послуги фактично надавалися клієнту, скільки часу адвокат витратив на надання послуг по договору, яка форма оплати готівкова чи безготівкова; відповідно до п. 4.1. договору про надання правничої допомоги №1024-20/05/2024 від 20.05.2024 року загальна вартість послуг за договором складається із сум всіх виставлених клієнту рахунків-фактур, однак рахунки фактури не долучені до матеріалів справи. Також з Акту №06/12/24 приймання-передачі наданих послуг від 06.12.2024 року вбачається, що вартість наданих послуг становить фіксовану суму у розмірі 200 000 грн, що є гонораром Адвокатського об`єднання, однак стороні позивача незрозуміло, за що саме.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Сиротюк Роман Валерійович просить в задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року відмовити.

Зазначає, що за чинним законодавством спадкоємці, які прийняли спадщину, повинні виконати боргові зобов`язання спадкодавця в межах дійсної вартості майна, одержаного ними у спадщину. Вартість спадщини визначається на час відкриття спадщини. Отже, умовою відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця є факт прийняття спадщини.

Межі спадкової маси, що успадкувала відповідач, встановлені у судовій справі №361/7573/19, зокрема, у постанові Київського апеляційного суду від 09.06.2022 року і в цій справі судом апеляційної інстанції задоволено стягнення у розмірі 1 973 534,69 грн, в межах вартості спадкового майна.

При розгляді справи №361/7573/19 позивач не заперечував щодо порядку визначення вартості спадкової маси відповідача, а також не заявляв вимоги щодо стягнення 10%, 3% річних інфляційних втрат, хоча міг би це зробити шляхом подання заяви про зміну предмета позову. До того ж, позивач не оскаржував рішення суду у справі №361/7573/19.

Надані позивачем докази, у справі, яка переглядається, на підтвердження вартості успадкованого майна - довідка про оцінку вартості об`єкта - не відповідають вимогам ДСТУ 4163:2020, яким визначено вимоги до оформлення документів затверджених наказом №144 від 01.07.2020року, які набрали чинності 01.09.2021 року.

Вказана довідка не містить обов`язкових реквізитів документу, таких як назва організації та посадової особи, підпис уповноваженого представника (у даному разі експерта або оцінювача), його кваліфікаційний рівень, спеціальні знання і навички, що дозволяють проводити відповідну оцінку вартості майна.

Відтак, надані позивачем довідки не можуть братись до уваги судом як належний та допустимий доказ.

Стосовно обгрунтування позивачем розрахунків 10% річних, 3% річних та інфляційних втрат сторона відповідача зазначає, що відповідно до договору позики оформленого у вигляді розписки, 10% річних погоджено сторонами у строк позики до 15.09.2018 року.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 15 вересня 2018 року позивач не міг нараховувати такі проценти.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

З урахуванням наведеного, доводи позивача про те, що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у стягненні з відповідачки на корить позивача 10% річних за період з серпня 2019 року по березень 2024рокута інфляційних втрат є безпідставними, більше того, розрахунки 10%, 3% річних та інфляційних втрат здійснені із арифметичними помилками та не відповідають дійсності.

На виконання вимог статті 134 ЦПК України сторона відповідача у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу пов`язаних з розглядом у суді апеляційної інстанції, орієнтований розмір яких складає 50 000 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Безштанько Сергій Михайлович повністю підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Сиротюк Роман Валерійович в судовому засіданні проти доводів апеляційних скарг заперечував, просив скарги залишити без задволенння, а судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 червня 2018 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 70 000 доларів США під 10% річних, з зобов`язанням повернути таку ж саму суму в строк до 15 вересня 2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно довідки Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області №1017/02-14/8/2016 від 31.05.2019 року ОСОБА_2 прийняла спадщину за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 року у справі № 361/7573/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14 червня 2018 року в розмірі 1 973 534 грн 69 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 605 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року резолютивну частину рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 року у справі № 361/7573/19 змінено, викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в межах вартості отриманого у спадщину майна заборгованість за договором позики у розмірі 1 973 534 гривні 69 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 605 гривень.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 року в іншій частині залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року у справі №361/7573/19 набрала чинності 09 червня 2022 року.

12 липня 2022 року, на виконання вказаного рішення, Броварським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист №361/7573/19.

На виконання судових рішень у справі № 361/7573/19, ОСОБА_2 сплатила на розрахунковий рахунок Броварського відділу ДВС грошові кошти у загальному розмірі 1 982 889,69 грн, а саме: 22.09.2022 - 37 586,41 грн, 04.04.2024 - 359 040,91 грн, 05.04.2024 - 318 131,82 грн, 05.04.2024 - 999 040,91 грн, 08.04.2024 - 269 089,64 грн.

Судом також встановлено, що 10.04.2024 року та 11.04.2024 року за запитом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Безштанько Сергія Михайловича було згенеровано довідки № 201-07628984та № 201-07637890 про оціночну вартість об?єкта нерухомості а саме: квартири, загальною площею 52 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та житлового булинку за адресою: АДРЕСА_2 .

У звязку з чим, ОСОБА_1 вважав, що оціночна вартість всього успадкованого ОСОБА_2 майна після смерті ОСОБА_3 , становить 3 451 697,50 грн з розрахунку (927 883,28 грн. - це вартість частки квартири, загальною площею 52 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; а також 2 523 814,22 грн. - цевартість частини будинку, загальною площею 347 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ).

А тому, ОСОБА_1 вважав, що він має право стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по сплаті 10% річних за період з серпня 2019 року по березень 2024 року у сумі 997 210,12 грн, а також 3% річних у сумі 141 126,44 грн та інфляційні втрати у сумі 343 213,84 грн згідно статті 625 ЦК України за період з 01 липня 2019 року по 24 лютого 2022 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції вказав на те, що вартість отриманої спадщини ОСОБА_2 була предметом розгляду та доведення у цивільній справі №361/7573/19. Постановою Київського апеляційного суду від 09.06.2022 у справі №361/7573/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в межах вартості отриманого у спадщину майна заборгованість за договором позики у розмірі 1 973 534 гривні 69 копійок. На момент розгляду справи, заборгованість у вказаному розмірі відповідачем перед позивачем вже є сплаченою. На підставі наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність повторного встановлення вартості отриманої спадщини та стягнення грошових коштів з відповідача за межами вартості спадкової маси. За визначених обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року відповідає.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу вимог ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відтак, до спадкоємців переходять не тільки права, що належали спадкодавцю, але і його обов`язки, в тому числі боргові зобов`язання спадкодавця.

Згідно зі ст.1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до положень ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредитор спадкодавця має право звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини в шестимісячний строк з дня, як йому стало відомо або могло стати відомим про відкриття спадщини з вимогами до спадкоємців, що прийняли спадщину, повернути йому борг, що був за спадкодавцем. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

За приписами ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування та суб`єктів спадкового процесу й випливає із суті універсального характеру спадкового правонаступництва.

Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Обов`язок доказувати борги померлого покладається на самого кредитора. Кредитор, який звернувся до спадкоємців, зобов`язаний надати документи, що підтверджують його вимоги.

За чинним законодавством спадкоємці, які прийняли спадщину, повинні виконати боргові зобов`язання спадкодавця в межах дійсної вартості майна, одержаного ними у спадщину. Вартість спадщини визначається на час відкриття спадщини. Отже, умовою відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця є факт прийняття спадщини.

Для всіх спадкоємців, як за законом, так і за заповітом, існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця. За наявності декількох спадкоємців настає частковий обов`язок виконання зобов`язань: кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Таким чином, кредитори спадкодавця можуть пред`явити вимоги до будь-якого спадкоємця, але обсяг виконання боргового зобов`язання спадкоємцем не може перевищувати дійсної вартості отриманої ним спадщини і розміру боргів, що пропорційно припадають на його частку.

Відтак, при вирішенні даного спору встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням вартості отриманого спадкоємцем ОСОБА_2 спадкового майна.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни)

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підстави звільнення від доказування визначені статтею 82 ЦПК України, відповідно до частини четвертої цієї статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.

Виходячи з прецедентної практики Європейського суду, принцип правової визначеності передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

У справі, що переглядається, судом першої істанції встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року резолютивну частину рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 року у справі № 361/7573/19 змінено, викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в межах вартості отриманого у спадщину майна заборгованість за договором позики у розмірі 1 973 534 гривні 69 копійок».

Постанова Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року у справі №361/7573/19 набрала чинності 09 червня 2022 року.

ОСОБА_1 постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 рокув касаційному порядку не оскаржував, відтак погодився з висновками суду апеляційної інстанції про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в межах вартості отриманого у спадщину майна у розмірі 1 973 534 гривні 69 копійок.

На час ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі ОСОБА_2 в повному обсязі сплатила на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 973 534 гривні 69 копійок, присуджену до стягнення судовими рішеннями у справі № 361/7573/19.

Врахувуючи вказані оставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обгрунтованих висновків про те, що у даній справі ОСОБА_1 намагається спонукати суд повторно надати оцінку вартості спадкового майна, отриманого ОСОБА_2 , яке вже було предметом судового дослідження у справі № 361/7573/19, за результатами розгляду якої ухвалені судові рішення, які набрали законної сили та виконані, що порушує процесуальний принцип преюдиції та принцип правової визначеності.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність повторного встановлення вартості отриманої спадщини та стягнення грошових коштів з відповідача за межами вартості спадкової маси.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судовими рішення у справі № 361/7573/19 встановлено, позивачем не заперечується, що за умовами договору позики від 14 червня 2018 року сторони погодили повернення грошових коштів в розмірі 70 000 доларів США, зі спплатою 10% річних, в строк до 15 вересня 2018 року.

Відтак, 15 вересня 2018 рокувключно спадкодавець ОСОБА_3 мав повернути всю заборгованість та сплатити проценти за договором позики від 14 червня 2018 року.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 90, 91), від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункти 6.19, 6.28) і від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц (пункт 31) викладено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється».

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії договору позики, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

ОСОБА_1 у даній справі просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість по сплаті 10% річних за період з серпня 2019 року по березень 2024 року у сумі 997 210,12 грн, однак такі позовні вимоги є безпідставними, оскільки в силу вимог закону право ОСОБА_1 нараховувати передбачені договором позики від 14 червня 2018 рокупроценти за користування грошима припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування, а саме 15 вересня 2018 року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18).

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц.

В свою чергу, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

В контексті даної справи колегія суддів врахувує те, що позовні вимоги про стягнення 3% річних у сумі 141 126,44 грн та інфляційних втрату сумі 343 213,84 грн згідно статті 625 ЦК України за період з 01 липня 2019 року по 24 лютого 2022 рокує похідними позовними вимогами і підстави для їх задоволення залежать від обгрунтованості основної вимоги позивача щодо повторного встановлення вартості отриманої спадщини ОСОБА_2 . Оскільки колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків про відсутність правових підстав для повторного встановлення вартості отриманої спадщини та стягнення грошових коштів з відповідача за межами вартості спадкової маси, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення похідних вимог про стягнення 3% річних у сумі 141 126,44 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що вартість спадщини не могла визначатись на час відкриття спадщини та взагалі не визначалась, оскільки оцінка спадщини є необов`язковою в разі нульового оподаткування при спадкуванні майна, колегія суддів відхиляє, оскільки вартість спадкової маси, що успадкувала відповідач, встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 09.06.2022 у справі №361/7573/19, і в цій справі судом апеляційної інстанції задоволено стягнення у розмірі 1 973 534,69 грн, в межах вартості спадкового майна.

При розгляді справи №361/7573/19 позивач не заперечував щодо порядку визначення вартості спадкової маси відповідача, а також не заявляв вимоги щодо стягнення 10%, 3% річних, інфляційних втрат, хоча міг би це зробити шляхом подання заяви про зміну предмета позову. До того ж, позивач не оскаржував рішення суду у справі №361/7573/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до довідок про оціночну вартість об`єкта оцінки загальна вартість спадщини складає 3 451 697,50 гривень (927 883,28 гривень + 2 523 814,22 гривень), що є більшим за суму позики, заборгованість по поверненню якої була стягнута судом у цивільній справі № 361/7573/19, колегія суддів відхиляє, оскільки вони суперечать суті ст.1282 ЦК України, з системного аналізу якої вбачається, що вартість спадщини визначається на час відкриття спадщини, тобто, станом 19 листопада 2018 року(день смерті спадкодавця).

В свою чергу, надані позивачем довідки згенеровані 10.04.2024 року та 11.04.2024 року, більш ніж через шість років після смерті спадкодаця, а відтак не є належними та допустимими доказами, в розумінні ст.1282 ЦК України, вартості одержаної спадщини в межах вартості якої спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора.

Крім того, під час розгляду справи № 361/7573/19 позивач не був позбавлений можливості заявити суду клопотання щодо проведення судової експертизи щодо визначення дійсної вартості майна на час відкриття спадщини, з метою повного задовольнення його вимог, як кредитора.

Доводи апеляційної скарги про те, що у попередній справі №361/7573/19 позивачем за період з серпня 2019 року по березень 2024 року 10 % річних не були стягнуті, а тому позивачем подано новий позов у справі, яка переглядається, в якому просив суд стягнути заборгованість у загальному розмірі 1 481 550,40 грн, що складається із : 10 % річнихза період з серпня 2019 року по березень 2024 року, нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.07.2019 року по 24.02.2022року, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок погасити заборгованість спадкодавця, проте, виключно у межах вартості отриманого у спадщину майна. Про що вірно було зазгачено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали. Тобто, у будь-якому разі виконання вимоги кредитора щодо погашення заборгованості, яку мав спадкодавець, не повинно зумовити погіршення майнового стану спадкоємця без одночасного отримання ним майнової вигоди у виді спадкового майна.

Колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для повторного встановлення вартості отриманої відповідачем спадщини на підставі згенерованих довідок у 2024 році, які визначають вартість спадкового майна станом на 2024 рік, а не на час відкриття спадщини, тобто станом ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті спадкодавця).

ОСОБА_1 постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року у справі №361/7573/19 в касаційному порядку не оскаржував, відтак погодився з висновками суду апеляційної інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договором позики в межах вартості отриманого у спадщину майна у розмірі 1 973 534 гривні 69 копійок.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, який вважав, що постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року у справі №361/7573/19 повністю задоволено його вимоги, як кредитора за договором позики від 14 червня 2018 року, а згодом пред`являє позов, яким намагається спонукати суд повторно провести переоцінку вартості спадкового майна та стягнути грошові кошти поза ватрістю спадкового майна, встановленого у судом у справі №361/7573/19, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісними.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Безштанька Сергія Михайловича залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року, залишити без змін.

Додатковим рішеннямБроварського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів вважає, що додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року вимогам статті 263 ЦПК України, відповідає.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Водночас, за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч.8 ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

20.05.2024 року між ОСОБА_2 та АО «Ревелін інформейшн груп» було укладено договір про надання правничої допомоги №1024-20/05/2024.

12.06.2024 року між ОСОБА_2 та АО «Ревелін інформейшн груп» було укладено додаткову угоду №12/06/24 до договору про надання правничої допомоги від 20.05.2024 року №1024-20/05/2024.

Даною додатковою угодою сторони погодили, що гонорар АО «Ревелін інформейшн груп» за комплексний супровід судової справи № 361/3764/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості становить фіксовану суму в розмірі 200 000 грн.

17.06.2024 року між АО «Ревелін інформейшн груп» та адвокатом Сиротюком Романом Валерійовичем було укладено договір передоручення.

06.12.2024 року між між ОСОБА_2 та АО «Ревелін інформейшн груп» було підписано акт №06/12/24 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 20.05.2024 року №1024-20/05/2024.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2024 у справі № 910/5724/23 висловив правову позицію про те, що в матеріалах справи відсутня конкретизація наданих усних консультацій протягом 2 год, а з огляду на предмет та підстави позову, однотипність та стандартність справи, Суд ставить під сумнів їх реальність. Відтак у цій частині заява позивача не підлягає задоволенню.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Позивачем заявлено до стягнення витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції в сумі 200 000 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 200 000 грн є завищеними та належним чином не обґрунтованими.

З огляду на те, що предмет спору в даній справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними та, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правову допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги заперечення сторони позивача на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якій зазначалось, що з Акту №06/12/24 приймання-передачі наданих послуг від 06.12.2024 року вбачається, що вартість наданих послуг становить фіксовану суму у розмірі 200 000 грн, що є гонораром Адвокатського об`єднання, однак стороні позивача незрозуміло за які саме послуги встановлену таку вартість, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку (п.133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 рокуу справі № 922/1964/21).

Судом встановлено, що 12.06.2024 року між ОСОБА_2 та АО «Ревелін інформейшн груп» було укладено додаткову угоду №12/06/24 до договору про надання правничої допомоги від 20.05.2024 року №1024-20/05/2024.

Даною додатковою угодою сторони погодили, що гонорар АО «Ревелін інформейшн груп» за комплексний супровід судової справи № 361/3764/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, становить фіксовану суму в розмірі 200 000 грн.

Відтак, оскільки умовами договору встановлено фіксований розмір гонорару, то конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару.

За положенням частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пункт 1 частини третьої цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.

Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 Рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Так, частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Частина третя статті 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

У даній справі суд першої інстанції врахував заперечення позивача щодо розміру витрат на правову допомогу, та прийшов до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правову допомору в розмірі 10 000 грн.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування додаткового рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Безштанько Сергієм Михайловичем в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг представника позивача ОСОБА_1 адвоката Безштанька Сергія Михайловича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Безштанька Сергія Михайловича залишено без задоволення, а судові рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Безштанька Сергія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: