ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 189/1176/24

провадження № 61-17666св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - виконавчий комітет Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Єланським Олегом Геннадійовичем , на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2024 року у складі судді Чорної О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Макарова М. О.,Свистунової О. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позов мотивований тим, що з 10 жовтня 2020 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає причиною розпаду сім`ї взаємну неприязнь, яка згодом переросла в психологічну несумісність, а також різні погляди на життя та ведення особистого господарства. Вважає, що примирення між ним та відповідачем неможливе, оскільки спільне проживання та шлюбні відносини між сторонами припинено з листопада 2023 року, сторони мають різні погляди на життя та ведення особистого господарства.

Позивач зазначив, що між ним та дружиною не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання спільної дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу. У порядку досудового врегулювання спору він звернувся до органу опіки та отримав висновок про можливість проживання малолітньої дитини з батьком. Оскільки вказаний висновок носить рекомендаційний характер, позивач вважав, що визначити місце проживання дитини необхідно в судовому порядку.

Позивач просив:

розірвати між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб, який зареєстрований 10 жовтня 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському, Межівському, Покровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), під актовим записом №116;

визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 10 жовтня 2020 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському, Межівському, Покровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), під актовим записом № 116.

У задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з батьком, ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єланського О. Г. - залишено без задоволення. Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2024 року в оскарженій частині залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

судом встановлено, що сімейні відносини між подружжям фактично припинені, подружжя проживає окремо, сімейне життя не склалося і в подальшому сторони не бажають проживати разом, примирення між сторонами не можливе. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, суд вважав, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню;

позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з батьком задоволенню не підлягають, оскільки фактично малолітня дитина проживає з батьком, мати дитини не вимагає зміни місця проживання дитини. Орган опіки не зазначає у висновку про наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини, і пасивною позицією у процесі матері дитини, яка надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала і не бажала надати суду особисті пояснення. Відповідно до матеріалів справи, мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача, при вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини відповідач не заперечувала, що дитина фактично проживає з батьком та не заперечувала проти подальшого проживання дитини разом із батьком. Таким чином, права позивача не порушені;

апеляційний суд зазначив, що рішення суду оскаржується лише в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини;

той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу існує спір;

суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини, пославшись на відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідачка - мати дитини не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання дитини, яка проживає разом із батьком, що свідчить про її згоду щодо місця проживання дитини. Аналогічний висновокміститься в постанові Верховного Суду у постанові від 10 липня 2024 року справі №127/16211/23;

доводи апеляційної скарги щодо доведеності позовних вимог в частині наявності спору про визначення місця проживання малолітньої дитини, наявності підстав для визначення місця проживання дитини з батьком у судовому порядку не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами;

доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу за підписом представника Єланського О. Г. , в якій просить рішення Покровського районного суд Дніпропетровської області від 27 серпня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини змінити, позов в цій частині задовольнити, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року скасувати.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди залишили поза увагою, що після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто домовленості стосовно визначення місця проживання доньки ОСОБА_5 . На теперішній час донька проживає разом із позивачем, дитина має усі необхідні умови для забезпечення нормального проживання, виховання та навчання. Але періодично виникають конфлікти та спірні ситуації з відповідачем ОСОБА_6 з приводу того, де буде проживати дитина та з ким із батьків їй буде краще. В порядку досудового врегулювання спору позивач звернувся до органу опіки та піклування із заявою про надання висновку про доцільність визначення місця проживання доньки з позивачем. Орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком. Однак, оскільки вказане рішення має здебільшого рекомендаційний характер, визначити місце проживання дитини з батьком слід в судовому порядку. Таким чином, позивачем надані всі наявні беззаперечні докази стосовно заявлених позовних вимог

Також позивач посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у правовідносинах визначення місця проживання неповнолітньої дитини з одним із батьків, у разі існування спору з цього приводу з іншим із батьків, у тому числі щодо необґрунтованої заборони (перешкоджання) вільного переміщення (зміни місця проживання, перебування) неповнолітньої дитини без згоди іншого з батьків, а саме: частини першої статті 160 СК України, пункту 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, підпунктів 1, 3 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724).

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2025 року матеріали цивільної справи № 189/1176/24 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 03 лютого 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частини третьою статті 411 ЦПК України)..

Фактичні обставини

Суди встановили, що 10 жовтня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, прізвище чоловіка після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_7 , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

18 квітня 2024 року складений акт № 19 про обстеження житлових умов за адресою: АДРЕСА_1 .

У цьому акті, підписаному членами комісії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зазначається, що комісія при перевірці на місці житлових умов установила, що власником цегляного будинку з частковим косметичним ремонтом площею 82 кв. м є ОСОБА_1 , будинок складається з трьох жилих кімнат, кухні, ванної і прихожої, є газо-водо-електропостачання, опалення.

У будинку проживають ОСОБА_1 з донькою, які на момент візиту комісії вдома. Комісія встановила, що для дитини відведена та повністю мебльована окрема кімната, дитина забезпечена усім одягом та має багато іграшок, родина забезпечена продуктами харчування, в будинку чисто, умови проживання задовільні.

24 квітня 2024 року складений акт № 29 про обстеження житлових умов за адресою: АДРЕСА_2 .

У цьому акті, підписаному членами комісії ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , зазначається, що комісія при перевірці на місці житлових умов установила, що цегляний будинок, який складається із п`яти кімнат, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , стан будинку задовільній, є газопостачання, наразі там проживає сім`я внутрішньо переміщених осіб з 14 вересня 2022 року.

Під час обстеження будинку ОСОБА_2 зі слів жильців перебувала на роботі.

30 квітня 2024 року Покровською селищною радою затверджений висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Покровської селищної ради від 24 квітня 2024 року про можливість проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком.

Відповідно до цього висновку ОСОБА_1 (батько дитини) звернувся до Покровської селищної ради із заявою про надання висновку про доцільність встановлення проживання малолітньої доньки разом з ним, батьком.

Висновок обґрунтований тим, що були обстежені умови проживання батьків, встановлено, що малолітня ОСОБА_4 проживає разом із батьком, в його будинку створені всі умови для комфортного проживання, дитина повністю матеріально забезпечена, дитина має з батьком емоційний контакт.

Також у висновку зазначається, що дитина відвідує заклад дошкільної освіти «Ясла-садок № 3 «Теремок» в селищі Покровське, батько офіційно працює характеризується позитивно.

Позиція Верховного Суду

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) зазначено, що:

«судами встановлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 добровільно змінила місце свого проживання, малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

Крім того, судами враховано, що згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки та піклування від 28 вересня 2023 року № 01/00/011/58519 орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_1.

Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою.

З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) зазначено, що «суди врахували, що ще до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітня дочка проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачем, яка не просила змінювати місце проживання дитини. Крім того, згідно з висновком від 23 лютого 2024 року № 02-1-15/870 орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області також вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком. Верховний Суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. З урахуванням наведеного, суди правильно керувалися тим, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) визначено, що «малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 (провадження № 61-13363св24) зазначено, що «у розглядуваній справі суди встановили, що: батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з матір`ю; дитина проживає з матір`ю за своїм зареєстрованим місцем проживання; батько не заявляє про необхідність зміни місця проживання дочки та не вчиняє будь-яких дій спрямованих на зміну такого місця проживання; дитина, яка досягла десяти років, в судовому засіданні висловила бажання і надалі проживати з матір`ю. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку, про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивачки та/або малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, зокрема, про визначення місця проживання дитини. Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що підставами позову щодо визначення місця проживання дитини з батьком була вказівка відповідача про те, що між сторонами не досягнуто домовленостей щодо визначення місяця проживання доньки, а також те, що висновок органу опіки та піклування про можливість проживання малолітньої дитини з батьком носить рекомендаційний характер, тому визначити місце проживання дитини необхідно в судовому порядку.

ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2024 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини та продовжено розгляд справи;

аналіз матеріалів справи свідчить, 24 квітня 2024 року органом опіки та піклування Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області за заявою ОСОБА_1 надано висновок про можливість проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком. Зміст цього висновку не містить тверджень щодо наявності між батьками дитини спору щодо місця проживання дитини. Висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору щодо місця проживання дитини матеріали справи не містять;

суди встановили, що малолітня ОСОБА_4 проживає разом із батьком в його будинку, де створені всі умови для комфортного проживання, дитина повністю матеріально забезпечена, дитина має з батьком емоційний контакт, мати дитини не вимагає зміни місця проживання дитини; орган опіки не зазначає у висновку про наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини; мати дитини, яка надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала, не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача.

За таких обставин, суди обґрунтовано вважали, що в позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту.

Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами періодично виникають конфлікти та спірні ситуації з приводу того, де буде проживати дитина та з ким із батьків їй буде краще, колегія суддів відхиляє, оскільки ці аргументи не були підставами позову. Крім того, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Щодо посилань позивача на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у правовідносинах визначення місця проживання неповнолітньої дитини з одним із батьків у разі існування спору з цього приводу з іншим із батьків, у тому числі щодо необґрунтованої заборони (перешкоджання) вільного переміщення (зміни місця проживання, перебування) неповнолітньої дитини без згоди іншого з батьків, колегія суддів зазначає, що аналіз змісту позовної заяви свідчить про відсутність посилання позивача на ці обставини та вирішення цього питання не становило предмет позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та постанова апеляційного суду ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Єланським Олегом Геннадійовичем , залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суд Дніпропетровської області від 27 серпня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року,залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат