Справа № 460/952/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П.
Провадження № 22-ц/811/1413/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника позивача Турчина Р. Т., представника відповідача адвоката Лотиша А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства «Українська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

в березні 2014 року акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі АТ Українська залізниця) звернулося в суд з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалося на те, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення в межах та за межами населених пунктів Львівської області ДТГО «Львівська залізниця» було укладено із КТ НВФ «Нові технології» договір від 27 червня 2008 року № Л/П- 08838/НЮ. КТ НВФ «Нові технології» під час виконання робіт із інвентаризації землі та оформлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками залізниці в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області було виявлено, що частина земельної ділянки, якою користується залізниця, передана у власність ОСОБА_1 на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 06 грудня 2011 року № 336 «Про затвердження проєкту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди ОСОБА_1 » і згідно якого проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки та видано йому державні акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності ОСОБА_1 виникло з моменту реєстрації такого права відносно ділянок площею 1, 1444 га (площа земельної ділянки № 1 0, 3649 га, площа земельної ділянки № 2 0, 7795 га) під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди на підставі згаданого вище рішення. Дане рішення та видані на підставі нього державні акти вважає незаконними та такими, що порушують право залізниці на постійне користування наданою земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в адміністративних межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України, в редакції яка діяла на момент прийняття рішення Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області, громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Щодо заборони передачі спірних земельних ділянок ОСОБА_1 на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області зазначають, що згідно із частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі під державними залізницями належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність. Відповідно до статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» та статті 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Щодо належності тих частин земель смуги відведення, які на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області були передані у власність ОСОБА_1 , зазначили таке. Відповідно до вимог статті 125 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права. Однак, звертають увагу, що згідно із пунктом 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Право Залізниці на земельну ділянку смуги відведення в межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, в тому числі на передану на підставі оскаржуваного рішення, виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не було припинене. Спірні земельні ділянки були зайняті об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» про що свідчить «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской железной дороги», який було виготовлено у 1950 році і який відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, та є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Із врахуванням діючих у зазначений період норм Земельного кодексу УРСР від 25 жовтня 1922 року, загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦИК СРСР від 1928 року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними, та за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку. Зауважують, що землі транспорту (зокрема землі залізниць) відносилися до земель спеціального призначення щодо яких був встановлений спеціальний порядок відводу, реєстрації землекористування та вилучення земельних ділянок. Відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення в 1950 році права залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Рясне - Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15 грудня 1928 року). Проте, всупереч вищезазначеному, частина земельної ділянки смуги відведення залізниці без попереднього їх вилучення була передана згідно рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області у власність ОСОБА_1 та огороджена ним. ОСОБА_1 на цій частині земельної ділянки веде господарство у безпосередній близькості до залізничного полотна, в той час як ширина смуги відведення на даній ділянці становить 60м від осі колії, згідно затвердженого плану смуги відведення. Крім цього, за залізницею як землекористувачем обліковується площа в формі 6-зем, на підставі зазначеного вище плану смуги відведення, що підтверджується довідкою відділу Держземагенства в Яворівському районі Львівської області від 03 квітня 2009 року № 25. З часу відведення залізниці земельної ділянки під земляне полотно, вилучення спірних частин земельної ділянки в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради у встановленому порядку у залізниці не проводилося. Відповідач до залізниці щодо вилучення із користування даної частини смуги відведення не звертався.

Враховуючи вищенаведене просили позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Рясне - Руської сільської ради від 06 грудня 2011року № 336 «Про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_1 ».

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки ОСОБА_1 загальною площею 1, 1444 га (площа земельної ділянки № 1 - 0, 3649 га, площа земельної ділянки № 2 - 0, 7795 га), які були надані йому у приватну власність на підставі рішення Рясне - Руської сільської ради від 06 грудня 2011 року № 336.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2024 року позовні вимоги акціонерного товариства «Українська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржило АТ «Українська залізниця», подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, незаконним, прийнятим всупереч нормам матеріального права та з порушенням норм процесуального права, судом неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, належним чином не досліджено та не враховано усні пояснення представника АТ «Укрзалізниця» по суті позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що скаржник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження його права користування спірною земельною ділянкою. Окрім того, на думку апелянта, суд безпідставно відкинув доводи скаржника про підтвердження права АТ «Укрзалізниця» на постійне користування землями смуги відведення лінії Львів - Яворів Львівської залізниці в адміністративних межах Рясне-Руської сільської ради та визнав неналежним доказом долучений до матеріалів справи План смуги відведення, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1950 році. Так, обставини набуття земельною ділянкою в межах смуги відведення лінії Львів - Яворів Львівської залізниці статусу державної форми власності і такої, що належить до земель залізничного транспорту, а саме до земель спеціального призначення, ґрунтуються на визначеному законом юридичному факті. Крім того, суд першої інстанції в рішенні звертає увагу на те, що план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці та позначення відстані і одиниці виміру відстані, що спростовує твердження скаржника про те, що ширина смуги відведення на даній ділянці становить 80 метрів. Вищевказане твердження є необґрунтованим, оскільки, на сторінці 2 Плану границ полосьі отвода линии Львов - Яворов Львовской ж.д є «Условнньїе обозначения», де є умовне позначення «Границьі новой полосьі отвода с расстоянием от оси пути до межевьіх знаков». Звертає увагу й на те, що державна реєстрація права власності та користування земельними ділянками є похідною від набуття особою цього права. Тобто наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено Законом. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що оспорювана земельна ділянка у скаржника не вилучалася. Згоди на вилучення даної земельної ділянки чи заяви про відмову від права користування земельними ділянками останній не надавав, та про прийняття такого рішення скаржник не повідомлений. Вважають і необґрунтованим та безпідставним висновок суду щодо форми акту обстеження земельної ділянки скаржника від 31 березня 2014 року, оскільки такий акт складається з виїздом на об`єкт у довільній формі. Окрім цього, при дослідженні вищезгаданого акту обстеження а ні судом, а ні відповідачами не ставилося питання щодо витребування доказів, чи будь-яких інших документів на підтвердження повноважень осіб, які виступили підписантами цього акту. Що стосується доданої до позовної заяви копії довідки з плати за землю, звертають увагу на те, що остання не є тим документом, який встановлює межі земельної ділянки, за яку здійснюється плата. Податкова декларація лише засвідчує той факт, що скаржник, як землекористувач, виконує свій обов`язок щодо плати за землю.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що на підтвердження права постійного користування землями смуги відведення позивач ДТГО «Львівська залізниця» надала «План границ полосы отвода линии Львов-Яворов Львовской ж.д. в админграницах Брюховического, Івано-Франковского и Яворовского районов Львовськой области от 0.0 км до 48,66 км», який був розроблений у 1950 році та копію акту обстеження земельної ділянки від 09 грудня 2013року.

З копії акту обстеження земельної ділянки від 09 грудня 2013 року, вбачається, що комісією в складі головного інженера відокремленого підрозділу «Підзамчіська дистанція колії» ДТГО ОСОБА_2 , інженера-землевпорядника Підзамчівської дистанції колії Думчака І. С., начальника сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізних перевезень Коханця Т. А., інженера-землевпорядника Львівської дистанції захисних лісонасаджень ОСОБА_3 , землевпорядника сільської ради ОСОБА_4 , здійснено обстеження земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» в межах території Рясне-Руської сільської ради, де виявлено, що на 4 км + 968-5 км + 020 м по ходу кілометрів, з правої сторони по смузі відведення залізниці 60 м від осі головної колії, на відстані 32, 3 м, знаходиться готель (термінал А) ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .

Рішенням Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 336 від 06 грудня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_1 », затверджено проєкт землеустрою по зміні цільового призначення земельних ділянок загальною площею 1, 1444 га (площа земельної ділянки № 1 - 0, 3649 га, площа земельної ділянки №2 - 0,7795 га) гр. ОСОБА_1 , які змінюються під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди в с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області. Змінено цільове призначення земельних ділянок, що перебувать у власності гр. ОСОБА_1 загальною площею 1, 1444 га (площа земельної ділянки № 1 - 0, 3649 га, площа земельної ділянки № 2 - 0, 7795 га) в АДРЕСА_2 під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди. Надано дозвіл на видачу державного акту на право власності на земельні ділянки загальною площею 1, 1444 га (площа земельної ділянки № 1 - 0, 3649 га, площа земельної ділянки АДРЕСА_3 під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_1 » Спеціалісту - землевпоряднику сільської ради внести зміни в земельно-облікові документи.

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 515484, виданого 30 травня 2008 року № 01.08.464.00186, земельна ділянка площею 0, 1849 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, належить ОСОБА_5 державний акт, виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2008 року реєстр № 1112 серії ВКІ №667817. Дана земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0490. Опис меж від А до Б землі загального користування, від Б до В землі сільської ради, від В до А землі ОСОБА_6 .

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 листопада 2009 року вбачається, що ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 1849 га, у межах згідно з планом, що розташована на території АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 прийняв у власність згадану земельну ділянку, та сплатив за неї обумовлену грошову суму у договорі. Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 515484, виданого управлінням Держкомзему у Яворівському районі Львівської області 30 травня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2008 року, реєстровий № 1112 (серія ВКІ №667817), та зареєстрована в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.08.464.00186, кадастровий номер земельної ділянки: :04:001:0490. Цільове призначення будівництво і обслуговування житлового будинку і сільськогосподарських будівель.

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 483091, виданого 28 жовтня 2009 року № 01.09..46400231, земельна ділянка, площею 0, 1800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, за адресою: с. Рясно-Руська Яворівського району Львівської області належить ОСОБА_6 . Державний акт, виданий на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Рясно-Руської сільської ради № 521 від 15 березня 2005року, кадастровий номер :04:001:0584. Опис меж від А до Б землі загального користування, від Б до В землі гр. ОСОБА_7 , від В до А землі сільської ради.

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2009 року, убачається, що ОСОБА_6 передав ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0, 1800 га, у межах згідно з планом, що розташована за адресою: с.Рясно-Руська Яворівського району Львівської області, а ОСОБА_1 прийняв у власність згадану земельну ділянку, та сплатив за неї обумовлену грошову суму. Земельна ділянка належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 483091, виданого Рясно-Руською сільською радою 28 жовтня 2009 року, на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Рясно-Руської сільської ради № 521 від 15 березня 2005року, та зареєстрована в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 01.09.464.00231, кадастровий номер земельної ділянки: :04:001:0584. Цільове призначення будівництво і обслуговування житлового будинку і сільськогосподарських будівель.

З довідки № 1256 від 08 червня 2010року «Про присвоєння кадастрового номеру», виданої управлінням Держкомзему у Яворівському районі ОСОБА_1 , слідує, що земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 3649 га, яка розміщена на території с. Рясне-Руська присвоєно кадастровий №:04:001:0755.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на те, що земельні ділянки, які перебувають у власності відповідача, знаходяться у смузі відведення залізниці є безпідставним та необґрунтованим, адже в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, того що право АТ «Українська залізниця» порушено, оскільки, для таких висновків мають бути надані належні і допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме спірна земельна ділянка перебувала у користуванні позивача, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. Судом було роз`яснено позивачу право на проведення експертизи, однак, позивач відмовився від проведення такої. Матеріали справи підтверджують, що у позивача відсутні належним чином оформлені документи на землі транспорту на території села Рясне-Руське Яворівського району Львівської області, із урахуванням того факту, що частину лінії Львів-Яворів, а саме, ділянку колії від станції Кар`єрна до станції Янів було демонтовано в 1993-1994 р.р., а залізничну колію Рясне-Кар`єрна, яка проходить через адміністративні межі с. Рясне-Руське Яворівського району, в 2001 році було переведено в розряд під`їзної. Суд звернув увагу, що наявний у позивача план смуги відведення стосується лінії Львів-Яворів, якої станом на сьогодні фактично, як це передбачено даним планом смуги відведення, уже немає, а тому не може заслуговувати на увагу посилання позивача у позовній заяві на те, що спірна земельна ділянка входить в смугу відведення залізниці, ширина якої на даній ділянці становить 60 м від осі колії. Поряд з цим, наявність чи відсутність у АТ «Українська залізниця» документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. Разом із тим при вирішенні питання чи відносяться належні ОСОБА_1 земельні ділянки до земель залізничного транспорту або чи накладається частина цієї ділянки на землі залізниці, суди з урахуванням положень частини першої статті 23 Закону України «Про транспорт» та статті 68 ЗК України мають на підставі поданих сторонами доказів перевірити, який саме правовий статус мають спірні земельні ділянки, чи відноситься вони до смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Враховуючи наведене, судом не надається правова оцінка щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, оскільки судом встановлено відсутність порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю, відповідно і немає підстав для розгляду клопотання про застосування строків позовної давності.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30травня 2018 року в справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 68)).

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16 (пункт 77), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 52), від 06 квітня 2021 року в справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (пункт 155), від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (пункт 148)).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас, ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року в справах №488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року в справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Оскільки належні на праві власності земельні ділянки відповідача накладається на земельну ділянку позивача, останнім пред`явлено позов про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, належні ОСОБА_1 .

Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункт 9.67); від 05 липня 2023 року в справі № 912/2797/21 (пункт 8.13); від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21 (пункт 180); від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18 (пункт 143)).

Оскаржуване рішення Рясне - Руської сільської ради від 06 грудня 2011 року № 336 «Про затвердження проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка змінюється під будівництво та обслуговування автокомплексу, готелю та господарської споруди гр. ОСОБА_1 » вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради змінено цільове призначення земельних ділянок відповідача, присвоєно кадастрові номери). Визнання цього рішення незаконним та його скасування не поновить порушене право або законний інтерес позивача, як не поновить цього скасування державної реєстрації права власності відповідача на передані йому цим рішення у власність земельні ділянки.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року в справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року в справі №922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункт 53)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21 (пункт 181)).

Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року в справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20)).

Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопад 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року в справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач звернувся до суду з метою відновлення володіння спірною земельною ділянкою.

Право ОСОБА_1 як власника, виникло на підставі відповідних договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

Належні ОСОБА_1 земельні ділянки перетинається із земельною ділянкою позивача.

З урахуванням наведеного, вимоги про скасування рішення сільської про передачу у власність спірних земельних ділянки та скасування державної реєстрації права власності на них не призведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, тобто не є належним та ефективним способом захисту. Належним способом захисту позивача є віндикаційний позов.

Крім того, зміст позовної заяви свідчить про те, що у цій справі позивач намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення та державну реєстрацію щодо всіх земельних ділянок, а не тільки тієї їх частини, що накладається на земельну ділянку відповідача).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19, до вирішення якої судом апеляційної інстанції зупинялось провадження у справі, що переглядається, звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що особа буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність набуття у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку про те, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0, 1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 441/123/16). Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України). У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

Тобто Велика Палата Верховного Суду констатувала, що при вирішенні подібних спорів необхідно встановити відповідну площу накладення земельних ділянок, і залежно від цього вирішувати питання про повернення (витребування) лише частини ділянки, яка накладається, а не всієї ділянки.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

У пункті 127 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин справи, яка переглядається та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельних ділянок, належних ОСОБА_1 , яка накладається на земельну ділянку, що належить позивачу.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

- АТ «Українська залізниця» звернулось з позовом про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки. В обґрунтування позову вказано, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташовані суміжні земельні ділянки, які належать на праві власності відповідачу;

- суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову вказав, що вимоги позивача є необґрунтованими, проте виходячи із встановлених обставин справи, оскільки належним способом захисту є пред`явлення віндикаційного позову про витребування від відповідача тієї частини земельних ділянок, що належить на праві постійного користування АТ «Українська залізниця» та накладаються на земельні ділянки, що знаходяться у власності відповідача, яким позивач не скористався, в задоволенні позову необхідно було відмовити з підстав обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту, що є самостійною підставою для такої відмови, а не вдаватися до дослідження питання щодо обґрунтованості позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 квітня 2025 року в справі № 446/483/19 (провадження № 61-4147св23) та від 09 квітня 2025 року в справі № 460/842/14-ц (провадження № 61-5378св24), у спорах з подібними обставинами та правовідносинами.

Відтак, доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає частково обґрунтованими, інші відхиляє як безпідставні, з огляду на встановлені обставини справи, предмет та підстави пред`явленого позову, а також враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, однак помилився з мотивами такої відмови. Тому рішення суду першої інстанції належить змінити в частині мотивів такої відмови. В решті рішення суду як законне та обґрунтоване належить залишити без змін, а апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо суті та підстав задоволення апеляційної скарги, а саме того, що оскаржене рішення змінено в мотивувальній частині, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 27 березня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич