провадження № 22-ц/824/7431/2025
головуючий у суді І інстанції Диба О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому зазначила, що 18 жовтня 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем,від укладеного шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер.

Позивач вважала, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим, оскільки вони мають різні погляди на шлюб та сім`ю, у зв`язку з чим просила розірвати шлюб.

Крім того, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 000 грн щомісячно, посилаючись на те, що відповідач не виконує свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини. Дитина сторін проживає разом з позивачем.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено.

Шлюб, зареєстрований 18 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №2625 - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 000 грн щомісячно, з їх подальшою відповідною індексацією, починаючи з 5 серпня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення платежу (аліментів) за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

25 листопада 2024 року відповідач звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року поновлено процесуальний строк для подання заяви про перегляд заочного рішення.

Заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаним заочним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Дуденок О.О. звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року змінити в частині розміру стягнутих аліментів на користь позивача на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 6 000 гривень до 1 500 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при розгляді справи не було враховано, що відповідач офіційно не працевлаштований та не має постійного доходу. Останній має на утриманні батьків пенсійного віку з другою групою інвалідності, які потребують догляду, тому такі обставини зумовлюють зменшення призначеного судом розміру аліментів та потребує перегляду висновків суду, сформованих на припущенні.

Зазначає, що в 2024 - 2025 роках прожитковий мінімум для дітей від 6 до 18 років становить 3 196 грн саме ці цифри беруться за основу для розрахунку мінімального розміру аліментів у 2024 та 2025 роках.

Законодавством встановлено мінімальний гарантований розмір аліментів, а саме - не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що складає 1 598 грн. Вважає, що дані обставини не були враховані судом, так само як і не підтверджено матеріалами справи (відсутні докази), що відповідач працевлаштований та може вказаний розмір сплачувати.

27 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Вітліної М.О., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 234/6207/17 (№61- 7802св18) 15 травня 2018 року батько не може бути звільнений від сплати аліментів на тій підставі, що він не працює та утримує непрацездатну матір. Зазначені факти також не є достатньою підставою для зменшення присудженого нижчими судами розміру аліментів. У цій справі ВС визнав, що не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги в частині визначення розміру аліментів оскільки відповідач не надав суду достатніх доказів важкого матеріального становища. «Той факт, що він не працює та на його утриманні знаходиться непрацездатна мати, не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів, а також не звільняє його від обов`язку утримувати до досягнення повноліття дитину, батьком якої він є», - зазначено в постанові ВС.

Також з поданням відзиву на апеляційну скаргу позивачка долучає докази на підтвердження витрат на дитину та вказує, що оскільки відповідач заперечує проти суми, яку просить стягнути позивачка в якості аліментів, тому позивачка долучає відповідні докази на стадії апеляційного провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат - Вітліна М.О. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дуденок О.О. просив заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року змінити в частині розміру стягнутих аліментів на користь позивача на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 6 000 гривень до 1 500 грн.

У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається із апеляційної скарги заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 рокуоскаржується лише в частині стягнення аліментів, а тому рішення в частині вимог про розірвання шлюбу апеляційним судом не переглядається.

До відзиву на апеляційну скаргу, стороною позивача було подано клопотання про долучення нових доказів до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження.

Розглянувши подане клопотання про долучення доказів, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки перешкод для подання такого клопотання до суду першої інстанції стороною позивача не наведено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 18 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №2625.

Від укладеного шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При зверненні до суду із позовом, позивачка зазначила, що не в змозі самостійно фінансувати витрати на утримання дитини та потребує матеріальної допомоги, а відповідач, за станом свого здоров`я та за своїми матеріальним можливостями може приймати участь в утриманні їх спільної дитини, хоча й не має постійного місця роботи, втім може отримувати дохід близько 24 000 гривень на місяць. Вказувала, що відповідач є працездатний, отримує дохід, має нерухоме майно, транспортний засіб, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому позивачка вважала, що він може сплачувати аліменти на утримання дитини у фіксованому розмірі 6 000 гривень на місяць, адже при сплаті відповідачем аліментів у такому розмірі забезпечується рівність батьків при несенні обов`язку утримання дитини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що дитина сторін проживає разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини, а тому су вважав за можливе визначити розмір аліментів у розмірі 6 000 грн щомісячно, з їх подальшою відповідною індексацією, починаючи з 5 серпня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частинами 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши, що сторони мають малолітню дитину, яка проживає з позивачкою, відповідач є працездатною особою, має можливість працевлаштуватись, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення аліментів в заявленому розмірі 6 000 грн.

Жодних доводів, підтверджених доказами, що такий розмір є надмірним та таким, що значно перевищує розмір половини витрат на забезпечення умов життя та розвитку дитини, сторона відповідача не навела.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач офіційно не працевлаштований та не має постійного доходу, на увагу не заслуговують з таких підстав.

Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в прямому переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 (провадження № 61-22317св19).

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач є здоровою та працездатною особою. Протилежного матеріали справи не містять, а тому відповідач має можливість працевлаштуватися з більшим доходом, який би дозволив належно утримувати дитину.

У спростування доводів апеляційної скарги стороною позивача наведена інформація щодо середнього розміру заробітної плати у місцевості, де проживає відповідач, а саме показник середньої заробітної плати за 2024 рік становить 17 486,60 грн.

Так само стороною позивача наведені докази щодо наявності попиту та пропозиції щодо працевлаштування, зокрема, як приклад, на такі види спеціальності, як робітник СТО, консультант в магазині із заробітною платою у розмірі 20 000 грн, 19 000 грн.

Тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для зменшення розміру аліментів до 1 500 грн (що є навіть меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік») з тих підстав, що відповідач не отримує доходу, оскільки він взагалі не вчиняє дій щодо працевлаштування.

Посилання скаржника на те, що на його повному утриманні знаходяться батьки пенсіонери інваліди 2 групи не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки такі доводи не доведені.

Так, відповідач не надає жодних доказів на підтвердження факту утримання батьків пенсійного віку з другою групою інвалідності, лише надає докази того, що батьки є дійсно пенсіонерами (пенсійні посвідчення та свідоцтво про народження).

Крім того, відповідач не надав суду відомостей про розмір пенсій батьків, який би свідчив, що рівень пенсійного забезпечення його батьків є низьким чи не достатнім, так само як і не надано відомостей про те, що відповідач являється єдиним годувальником в сім`ї. Також самі доводи відповідача про можливість утримання батьків за відсутності у нього доходу та неможливості утримання дитини є суперечливими.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 234/6207/17 (№61- 7802св18) 15 травня 2018 року зазначено, що батько не може бути звільнений від сплати аліментів на тій підставі, що він не працює та утримує непрацездатну матір. Зазначені факти також не є достатньою підставою для зменшення присудженого нижчими судами розміру аліментів, а також не звільняє його від обов`язку утримувати до досягнення повноліття дитину, батьком якої він є.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою та вказуючи про те, що відповідач має змогу сплачувати аліменти лише в розмірі 1 500 грн, відповідачем не враховано суми прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», у розмірі по 3 196 грн щомісячно.

Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому отримання аліментів в більшому розмірі ніж прожитковий мінімум на дитину відповідного віку є безумовним правом дитини, визначеним законом, яке захищається в судовому порядку саме в її інтересах.

Колегія суддів враховує, що відповідач має вік 45 років, не подав докази існування обставин, які істотно обмежують його працездатність, докази існування інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, що дозволяє зробити висновок про його спроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у заявленому позивачем розмірі.

Суд апеляційної інстанції також вважає необхідним роз`яснити, що згідно із статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що він не мав можливості взяти участь у розгляді справи в суді першої інстанції. В той же час, як правильно було встановлено та викладено в ухвалі про відмову у перегляді заочного рішення від 17 січня 2025 року - відповідач знав про розгляд відповідної справи в Оболонському районному суді міста Києва про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та свідомо не брав участі у судових засіданнях.

У вказаній ухвалі суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд даної справи та йому направлялась ухвала суду та позовна заява з документами до неї.

Окрім того, позовні матеріали разом з копією ухвали про відкриття провадження та копією повістки на судове засідання, яке мало місце 6 вересня 2024 року повернулися на адресу суду з підстав «за відмовою адресата».

Таким чином є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Інші доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, а тому також відхиляються судом апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті вирішення спору, яким правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба