Дата документу 14.04.2025
Справа № 501/605/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Карпової Ю.А.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в якому просить (а.с.2-5):

- звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1046 га, кадастровий номер :05:011:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, жилою площею 63,6 кв.м., загальною площею 175,0 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Сенс банк», 03150, Україна, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, , МФО 300346, п/р № НОМЕР_2 в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту №13-65-06/299 від 20.08.2007 року, що станом на 11.12.2021 року становить 27466 (двадцять сім тисяч чотириста шістдесят шість) доларів США 34 центи, а саме: за кредитом 11451,52 доларів США; за відсотками 9656,93 доларів США; по комісії 160,30 доларів США; по пені 6 197,59 доларів США,

шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

- стягнути з Відповідача на користь Акціонерного товариства «Сенс банк», 03150, Україна, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, , МФО 300346, п/р № НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20.08.2007 між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №13-65-06/299 за яким останній отримав в кредит грошові кошти у розмірі 80000,00 дол. США, зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 19 серпня 2023 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань, укладено іпотечний договір №13-65-03/300 від 20.08.2007. Відповідно до вказаного договору, спірне нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,105 га та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 має забезпечити вимоги ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційним банк», що випливають з кредитного договору № 13-65-06-299 від 20.08.2007 року.

АТ «Альфа-Банк» відповідно до Договорів укладених із ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 17.12.2012 року набуло права вимоги за кредитним договором № 13-65-06-299 від 20.08.2007 та за іпотечним договором №13-65-03/300 від 20.08.2007.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позичальник (іпотекодавець) ОСОБА_2 . Спадкоємцем прав та обов`язків померлого ОСОБА_2 є відповідач ОСОБА_1 , яка на момент звернення АТ «Сенс Банк» до суду набула права власності на спірне нерухоме майно.

На думку позивача АТ «Сенс Банк» у зв`язку із порушенням боржником за кредитним договором взятих на себе зобов`язань, власнику іпотечного майна (відповідачу) 18.11.2022 направлено вимогу про усунення порушень шляхом сплати заборгованості за кредитним договором, проте така вимога не виконана, а тому АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Представник позивача в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов просив задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.101, 121-123).

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.129), про причини неявки не сповістила, відзив на позов не надала, від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності (а.с.80-86).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.08.2007 між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №13-65-06/299 за яким останній отримав в кредит грошові кошти у розмірі 80000,0 дол. США, зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 19 серпня 2023 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, 20.08.2007 був укладений іпотечний договір №13-65-03/300, за умовами якого спірне нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,105 га та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 має забезпечити вимоги ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», що випливають з кредитного договору № 13-65-06-299 від 20.08.2007 року.

АТ «Сенс Банк» (колишня назва АТ «Альфа-Банк») відповідно до Договорів укладених із ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 17.12.2012 набуло права вимоги за кредитним договором № 13-65-06-299 від 20.08.2007 року та за іпотечним договором №13-65-03/300 від 20.08.2007.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позичальник (іпотекодавець) ОСОБА_2 . Спадкоємцем прав та обов`язків померлого ОСОБА_2 є відповідач ОСОБА_1 , яка на момент звернення АТ «Сенс Банк» до суду набула права власності на спірне нерухоме майно.

Позивач скористався своїм правом на стягнення боргу за кредитним договором № 13-65-06-299 від 20.08.2007 року та в 2015 році звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області по справі № 501/3541/15 від 26 травня 2016 року задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 13-65-06-299 від 20.08.2007 року у розмірі 260096, 92 грн.

20.06.2016 рішення набрало законної сили та сторонами не оскаржувалось.

Тобто, у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 встановленого кредитним договором №13-65-06-299 від 20.08.2007 року обов`язку повернення кредиту частинами, ПАТ «Альфа-Банк» (діюча назва АТ «Сенс Банк») використав право передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, змінивши на власний розсуд умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язання є таким, що настав.

Відповідно до ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Також, під час підготовчого провадження, відповідачем була надана квитанція №182143984 від 14.06.2024 про перерахування коштів позивачу в рахунок виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26.05.2016 по справі №501/3541/15-ц, погашення заборгованості по кредиту №13-65-06-299 від 20.08.2007, боржник ОСОБА_2 .

Зазначена квитанція є доказом того, що відповідач добровільно виконав рішення суду, задовольнив вимоги позивача за основним зобов`язанням.

Позивач, в свою чергу, зазначені докази не заперечував та не спростовував, що свідчить про їх визнання.

Як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором ПАТ «Альфа-Банк» станом на 29 грудня 2022 року, кредитор, в тому числі й АТ «Альфа-Банк», після ухвалення рішення суду продовжували нараховувати відсотки за користування кредитними коштами та пеню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 06 лютого 2019 року в справі №175/4753/15-ц Верховний Суд висловив правову позицію, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Як встановлено, кредитор ПАТ «Альфа-Банк» скористався своїм правом дострокового повернення всієї суми кредиту, право кредитора захищено судом та рішенням Іллічівського міського суду від 26.05.2016 року, яке набрало законної сили.

Таким чином, на підставі встановлених обставин та з урахуванням вказаних норм права, слід дійти висновку, що право нараховувати передбачені кредитним договором №13-65-06-299 від 20.08.2007 року проценти, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню), припинилося у зв`язку з пред`явленням позовної вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Поняття іпотеки визначено у ст.1 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.Договір діє до виконання іпотекодавцем основного зобов`язання чи настання одного з випадків передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.Однією з таких підстав припинення зобов`язання, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст.599 ЦК України).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору (пункт 1 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" право застави (іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове стягнення заборгованості та з ухваленням рішення з цього приводу, а тому зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами є припиненими. У зв`язку з невиконанням або несвоєчасним виконанням судового рішення про стягнення кредитної заборгованості права відповідача в спірних правовідносинах підлягають захисту шляхом пред`явлення до боржника вимог у порядку частини другої статті 625 ЦК України, які іпотекою не обтяжені.

Припинення зобов`язань за кредитним договором його повним виконанням є підставою для задоволення вимог про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За положеннями ч.1 ст.593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.

На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Звертаючись до суду із позовом, позивач жодних розрахунків інфляційних втрат або 3% річних, з посиланням на ст.625 ЦК України при обрахуванні суми заборгованості не зробив та відповідних вимог не заявляв. Окремо, суд звертає увагу, що сума у «розрахунку заборгованості за кредитом», який долучений позивачем до позову, не співпадає з позовними вимогами.

Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року по справі № 263/8216/20 (провадження № 61-9100св21) процитовано судову практику із постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі №344/17498/20 (провадження № 61-17813св21), в якій зазначено, що: «Встановивши, що позичальник виконав свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що зобов`язання за кредитним договором припинилися на підставі статті 599 ЦК України в день остаточного погашення заборгованості, стягнутої судовим рішенням. У справі, яка переглядається, банк не визнавав факт закінчення строку дії кредитного договору та продовжував здійснювати нараховування відсотків і пені. Обумовлене частиною другою статті 625 ЦК України право банк не реалізував. Матеріали справи не містять доказів пред`явлення кредитором вимог до позичальника відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Кредитор має право порушувати питання про стягнення з позичальника коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання рішення суду. Однак таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору. Визнання судами у цій справі припиненими зобов`язань за кредитним договором та іпотеки за іпотечним договором не припинило правовідносин сторін кредитного договору і не припинило зобов`язання в цілому та не позбавило кредитора права на отримання сум, визначених статтею 625 ЦК України, однак вказані правовідносини та зобов`язання продовжують існувати в силу Закону, а не договору, тоді як договірні зобов`язання є припиненими, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19)».

Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №500/4127/16-ц (провадження №61-22142св18), правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки).

У відповідності до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статі 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Оскільки позивач, під час судового розгляду, не врахував докази надані відповідачем щодо виконання основного зобов`язання, не скористався своїм правом на уточнення або зміну позовних вимог, не надав уточнюючі розрахунки, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи, що на момент ухвалення рішення, відповідач сплатив суму заборгованості за кредитним договором, визначену судовим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 травня 2016 року, що підтверджується Квитанцією № 182143984 від 14.06.2024 року, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки наразі відсутні.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно ст.141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя