Дата документу 09.04.2025 Справа № 333/9130/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/9130/24 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/630/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання малолітніх дітей,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що відповідно до судового наказу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.07.2021р. по справі № 937/4020/21 з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки його доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткового мінімумів на дитину, до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач перебував в окупації у м. Мелітополь з 22.02.2022 року по 02.11.2022 року та евакуювався з майбутньою дружиною до м. Запоріжжя, де вони уклали шлюб 07.12.2022 року. Згодом у м. Запоріжжі у позивача народилась донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4

ОСОБА_1 отримав статус ВПО та доглядав дружину, яка має інвалідність 2 групи, та новонароджену доньку до можливості евакуювати родину з м. Запоріжжя за межі України 23.12.2023 року.

В подальшому позивач отримав колективний та соціальний захист Норвегії з 11.01.2024 року по теперішній час.

З початку бойових дій в Україні, з 22.02.2022 року, ОСОБА_1 втратив дохід, та його матеріальний стан значно погіршився, що призвело до накопичення боргу по аліментам. Непереборні обставини, бойові дії на території України призвели до евакуації за межи України та неможливості технічно та матеріально подати раніше заяву про зменшення розміру аліментів.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд: зменшити розмір утримуваних з нього аліментів за судовим наказом Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.11.2021р. по справі № 937/4020/21 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 1/4 частки його доходу щомісячно; у зв`язку з неможливістю подати в силу непереборних обставин заяву про зменшення розміру аліментів раніше перерахувати розмір аліментів з часу народження доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання малолітніх дітей залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка в подальшому була доповнена, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанціїне справедливе і таке, що порушує права його дружини ОСОБА_6 та їх спільної доньки - ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Запоріжжі.

Крім того, районним судом не були враховані обставини непереборної сили, що призвели до погіршення матеріального стану, втрати майна на окупованій території та роботи. Евакуювавшись з м. Мелітополя до м. Запоріжжя 02.11.2022 pоку, позивач одружився 07.12.2022 року. Він мав грузовий мікроавтобус Івеко, д.н. НОМЕР_1 , якій він обміняв в липні 2023 року на легковий Рено Меган, д.н. НОМЕР_2 , для евакуації родини з зони бойових дій, але через оформлення купівлі - продажу.

26.08.2023 року сталась ДТП з участю автомобіля Рено Меган, д.н. НОМЕР_2 , було накладено арешт на авто. Розгляд справи про ДТП затягувався і авто було непридатне для подальшої евакуації, було вирішено продати це авто за технічним паспортом без змоги переоформити на нового господаря. На ці кошти та з залученням кредитних коштів був придбаний автомобіль Рено Меган, д.н. НОМЕР_3 , яким позивач вивіз родину за межі України 23.12.2023 року. Позивач зараз володіє тільки цим авто.

Наявність у заявника одного автомобіля, купленого в період сумісного проживання з ОСОБА_6 , ніяк не може свідчити про його фінансовий стан, адже все майно залишилось в м. Мелітополь, та втрачена робота по грузоперевезенням автомобілем ОСОБА_7 .

Також зазначає, що про володіння лише одним автомобілем він заявляв у суді першої інстанції, також заявляв про погіршення матеріального стану, але це не було враховано.

Звертає увагу, що у 2024 році погіршився стан його здоров`я, він був госпіталізований до лікарні 07.11.2024 року, потім була повторна госпіталізація 07.02.2025 року та проведена хірургічне втручання задля стабілізації його фізичного стану. Перебіг захворювання та погіршення стану здоров`я, операцію вважає додатковими доказами для скасування оскаржуваного рішення.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Щасливої М.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Звертає увагу, що м. Мелітополь, в якому до початку повномасштабного вторгнення проживали сторони по справі, наразі знаходиться в тимчасовій окупації, а отже ОСОБА_2 разом з дітьми змушена була покинути рідне місто, і в березні 2022 року відповідачка разом з дітьми евакуювалась в Чеську Республіку, де вона наразі і мешкає. Відповідачка самостійно повністю забезпечує своїх дітей матеріально та підтримує їх морально, біологічний батько дітей (позивач у справі) жодним чином не допомагає власним дітям, не сплачує аліменти.

ОСОБА_1 , в свою чергу, обґрунтовує свої вимоги тим, що він на разі перебуває закордоном, має дружину з інвалідністю та малолітню дитину, разом з тим такі обставини не є підставою для зменшення розміру аліментів, про що правомірно наголосив суд першої інстанції.

Вказує, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Крім того, введення в Україні воєнного стану також не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів. ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, що сам визнав, долучивши до матеріалів справи довідку про реєстрацію особи як ВПО, а отже отримує соціальну допомогу від держави України, також він на разі перебуває закордоном та має неофіційну роботу, а також за його ж словами він отримує соціальну допомогу від держави, в якій знаходиться.

Також ОСОБА_1 не обмежений у своєму пересуванні, за бажанням може повернутись до України в міста, де не ведуться бойові дії, та влаштуватись на роботу, проте він цього не робить. Всі ці обставини безумовно свідчать про наявність у ОСОБА_1 матеріальної можливості утримувати дітей та свідчать лише про його небажання утримувати власних синів.

Звертає увагу, що матеріалах справи наявний лист Державної прикордонної служби України, з якого вбачається, що ОСОБА_1 перетнув Державний кордон 23.12.2023, донька ОСОБА_8 у позивача народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , але за весь цей проміжок часу ОСОБА_1 взагалі не сплачував аліменти ні до часу народження доньки, ні до часу перетину кордону.

Також звертає увагу, що ОСОБА_1 має наявні реквізити банківського рахунку ОСОБА_2 та інколи надсилає відповідачці кошти в рахунок сплати аліментів в розмірі 1 (однієї) гривні, при цьому додаючи власні коментарі.

Позивач як зараз, так і до 24.02.2022 року також не працював офіційно, а отримував дохід з різних джерел, а отже його покликання щодо погіршення його майнового становища є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки як до моменту винесення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області судового наказу, так і станом на день звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_1 працює неофіційно. А отже його позовні вимоги є недоведеними.

Посилання апелянта на обставину нібито погіршення його стану здоров`я просить взагалі не брати до уваги, оскільки по-перше, ця обставина не підтверджена жодними належними доказами, і наявність певного захворювання взагалі не свідчить про неможливість особи сплачувати аліменти, тим паче ОСОБА_1 не сплачує аліменти на дітей протягом тривалого часу, а не лише з моменту його захворювання, а, по-друге, ця обставина (захворювання) виникла вже після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Вважає, що матеріали справи не містять жодних доказів погіршення майнового стану позивача. Таких доказів апелянт не подав ані з позовом, ані з апеляційною скаргою. Введення в Україні воєнного стану не є безумовною причиною для зменшення розміру аліментів, так само як це не свідчить про зменшення доходу позивача.

Також, ОСОБА_1 має у власності 2 автомобілі, які ним було придбано вже у період війни 02.08.2023 та 13.12.2023, реєстрацію проводив сервісний центр 2342, який знаходиться у м. Запоріжжі (підстава договір купівлі-продажу). А отже, позивач має кошти на утримання власних дітей, проте не робить цього. Придбання двох автомобілів свідчить про достатній та високий майновий стан позивача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позову не є достатніми для зменшення розміру аліментів, оскільки розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідачки, складає 1/3 частину, визначений судом розмір аліментів на двох дітей відповідає вимогам сімейного законодавства, не є надмірним, відповідає вимогам виваженості, розумності, справедливості та інтересам дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення. Відповідачка разом з дітьми також виїхала за межі України у зв`язку з окупацією міста Мелітополь. Суд врахував, що в 2023 році позивач придбав 2 автомобілі на території міста Запоріжжя, тому позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів на утримання малолітніх дітей. Народження дитини у іншому шлюбі, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони є батьками двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 3 зворот, 4).

Судовим наказом Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.07.2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 на утримання двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 07.05.2021 та до досягнення ОСОБА_3 повноліття (а.с. 2).

ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 07.12.2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 (а.с. 6).

ОСОБА_6 є інвалідом 2 групи, про в матеріалах справи міститься довідка до акта огляду МСЕК Серія АД №127790 (а.с. 6 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у позивача та ОСОБА_6 народилась донька ОСОБА_5 (а.с. 5 зворот).

Відповідно до копії довідки від 27.02.2023 №2326-/11738 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , документ НОМЕР_5 , перетнув державний кордон України у пункті пропуску Рава-Руська, дата перетину - 23.12.2023 10:15:57, напрям - виїзд, характеристика ТЗ - НОМЕР_3 (а.с. 7 зворот).

ОСОБА_1 02.08.2023 року придбав автомобіль RENAULT MEGANE, номерний знак НОМЕР_6 , ціна якого складає 177 750 грн.; 02.12.2023 року ОСОБА_1 придбав автомобіль RENAULT MEGANE, номерний знак НОМЕР_7 , ціна складає 49 000 грн., що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу 2342/2023/396911 від 02.08.2023 та 8196/23/003165 від 02.12.2023 (а.с. 67-68, 69-70).

Між сторонами виник спір про зменшення розміру аліментів на утримання малолітніх дітей.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів необхідно з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.

При цьому суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки від іншого шлюбу з ОСОБА_6 має дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 727/1599/22, від 10.10.2023 у справі № 682/2454/22, від 27.11.2024 у справі № 613/1404/23.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частини перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (частиною 5 статті 183 СК України).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначений судовим наказом Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.07.2021 року у справі № 937/4020/21 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні ще доньку, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та суперечитиме їх інтересам.

ОСОБА_1 , будучи батьком трьох малолітніх дітей (синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), зобов`язаний в силу закону (стаття 180 СК України) їх утримувати, незалежно від наявності чи відсутності судового рішення.

В разі зменшення розміру аліментів на утримання синів, що визначений в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) позивача, буде порушено права дітей отримувати однакове утримання в частці від заробітку (доходу) свого батька.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко