КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8810/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національного банку України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди

установив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Українське бюро кредитних історій», третя особа: НБУ про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно отриманих у ПрАТ «ПВБКІ» відомостей, які містять актуальну на 2021 рік інформацію, АТ КБ «ПриватБанк» обліковує відносно нього дві кредитні заборгованості в значних розмірах.

Зокрема, банк регулярно в довільному порядку корегує дані вказаних «заборгованостей» і сума заборгованості постійно зростає та списується.

Зазначає, що на його письмові запити щодо пояснення зазначених обставин банк не реагує, проте, згідно отриманої у відділенні банку інформації, у регістрах обліку банківської установи дійсно наявні дані про «заборгованість» яка постійно зростає, яка на час звернення до суду сукупно складала близько 400000 грн.

Вважає, що облік вказаної інформаціє є протиправним, оскільки усі можливі претензії з боку банку до нього на теперішній час вирішені в судовому порядку, а саме:

- за карткою «Універсальна» - в рамках справи №755/806/18;

- за кредитним договором «КУБ» - в рамках справи №910/9908/19.

За результатами розгляду обох судових справ у задоволенні вимог банку було відмовлено у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Судові рішення у вказаних справах набрали законної сили.

Таким чином, у нього відсутня будь-яка заборгованість перед банком, що підтверджується відповідними судовими рішеннями.

Проте, ігноруючи обов`язок виконання судових рішень, банк використовує його персональні дані з порушенням встановленої законодавством процедури, а також протиправно обліковує та розповсюджує недостовірну інформацію про його заборгованість, що завдає йому збитків та моральної шкоди.

Таким чином, рішення у вищевказаних судових справах виключають наявність заборгованості у нього перед АТ КБ «ПриватБанк», а тому дії щодо передання до бюро відомостей про внесення до його кредитної історії інформації про наявність заборгованості є незаконними.

Відповідно, у зв`язку з протиправністю дій банку щодо передання до бюро вказаних відомостей, незаконними також є похідні дії бюро з внесення цих відомостей до реєстру кредитних історій, а також їх облік та поширення.

Звертає увагу на те, що з наданих бюро відомостей вбачається, що за ним обліковується заборгованість за договором №, укладеним із «Вердикт Капітал», проте він не укладав жодних правочинів, які б могли ідентифікувати вказану заборгованість.

Крім того, внаслідок протиправних дій та незаконної бездіяльності АТ КБ «ПриватБанк» він зазнає значної шкоди, зокрема, у відносинах з іншими людьми та юридичними особами, в трудових відносинах та відносинах побутового характеру, що підтверджується й самою випискою з кредитної історії.

Вплив протиправних дій та бездіяльності, що стало причиною глибоких та об`ємних, тривалих і тяжких душевних страждань, вимусили його до ініціювання додаткових зусиль для організації свого життя із врахуванням ускладнених відповідачами обставин.

Саме протиправна поведінка відповідачів безпосередньо і причинно-наслідкова пов`язана з завданою йому моральною шкодою.

Просив суд, визнати протиправними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо передання недостовірних відомостей ПрАТ «ПВБКІ» для внесення в кредитну історію позивача інформації про наявність заборгованості.

Зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» здійснити у регістрах обліку банку коригування, анулювавши відомості про наявність у позивача заборгованостей та повідомити бюро кредитних історій актуальну інформацію про відсутність у позивача заборгованостей.

Зобов`язати ПрАТ «ПВБКІ» протягом одного місяця з моменту постановлення рішення у даній справі виключити з кредитної історії позивача відомості про наявність у нього заборгованостей за весь час їх обліку за зареєстрованими в бюро номерами НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 згідно з наданим повідомленням про кредитну історію.

Стягнути на його користь 24000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо передання відомостей ТОВ «Українське бюро кредитних історій» для внесення в кредитну історію ОСОБА_1 інформації про наявність заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2011 року №б/н (НОМЕР_1 у кредитній історії) та кредитним договором у формі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання послуги «КУБ» від 16 травня 2017 року (№1769211 у кредитній історії).

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» виключити з власної Єдиної клієнтської бази інформацію щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2011 року №б/н (НОМЕР_1 у кредитній історії) та кредитним договором у формі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання послуги «КУБ» від 16 травня 2017 року (№1769211 у кредитній історії).

Зобов`язано ТОВ «Українське бюро кредитних історій» протягом одного місяця з моменту постановлення рішення у даній справі виключити з кредитної історії ОСОБА_1 інформацію про наявність заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2011 року №б/н (НОМЕР_1 у кредитній історії) та за кредитним договором від 16 травня 2017 року (№1769211 у кредитній історії).

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що відповідно до змісту доданої позивачем постанови Верховного Суду від 24 листопада 2020 року по справі №910/9908/19 вбачається, що кредитні зобов`язання з договору «КУБ» від 17 травня 2017 року виникли між стороною ФОП ОСОБА_1 і були предметом розгляду саме в порядку господарського судочинства.

Таким чином, правомірність внесення запису НОМЕР_3 стосується ФОП ОСОБА_1 і має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Вважає, що вимоги в частині визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії стосовно запису НОМЕР_3, який внесено стосовно ФОП ОСОБА_1 підлягають закриттю.

Також зазначає, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про надання банківських послуг у формі підписаної сторонами Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2019 року у справі №755/806/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення суду мотивоване недоведеністю розміру кредитної заборгованості за укладеним із ОСОБА_1 кредитним договором від 05 жовтня 2011 року №б/н.

Наявність судового рішення про відмову в задоволенні позову позивача щодо стягнення заборгованості не є підставою для припинення договірних зобов`язань, а за своєю сутністю є лише відмовою саме в судовому захисті прав кредитора.

Через наявність непогашеної заборгованості по кредитному договору АТ КБ «Приватбанк» передало до єдиного реєстру кредитної історії, формування та ведення якого здійснюється ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію про наявність як погашеної, так і не погашеної заборгованості ОСОБА_1 у відповідності до вимог ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Зазначає, що дозвіл на передачу персональних даних підписаний позивачем у формі анкети-заяви від 02 лютого 2021 року, яка містить оновлену особисту інформацію позичальника та безпосередньо саму згоду.

Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування підстав для зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та АТ КБ «Приватбанк» вилучити всю інформацію, що міститься в сформованій на його ім`я кредитній історії в ТОВ «Українське бюро кредитних історій» за поданням АТ КБ «Приватбанк».

Просило скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року в частині задоволених позовних вимог щодо кредитного договору від 05 жовтня 2011 року №б/н (НОМЕР_1 у кредитній історії) та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В решті рішення залишити без змін.

Провадження в частині вимог щодо кредитного договору у формі Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання послуг «КУБ» від 16 травня 2017 року (№1769211 у кредитній історії) - закрити.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що підставою звернення до суду став протиправний по відношенню до позивача облік АТ КБ «Приватбанк» заборгованостей та протиправне поширення ТОВ «Українське бюро кредитних історій» недостовірних відомостей щодо заборгованостей позивача.

Доказами зазначених обставин є: відомості про протиправний щодо позивача облік банком заборгованостей, копії судових рішень у справах №910/9908/19 та №755/806/18, згідно яких вимоги АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованостей визнано необґрунтованими, а також роздруківка відомостей про кредитну історію, згідно якої вбачається факт поширення недостовірних відомостей щодо обліку за позивачем заборгованостей.

Таким чином, в рамках судового розгляду виникла необхідність з`ясування наступних обставин:

- чи наявні у АТ КБ «Приватбанк» правові підстави для обліку заборгованостей ОСОБА_1 а також підстави для передачі його персональних даних третім особам, в тому числі до бюро кредитних історій?

- чи вправі на сьогоднішній день АТ КБ «Приватбанк» пред`явити ОСОБА_1 будь-які нормативно обґрунтовані претензії і фактично стягувати заборгованість що ним обліковується?

- чи існують реальні документи, в тому числі кредитні договори, на підставі яких АТ КБ «Приватбанк» може здійснити стягнення заборгованості що обліковується ним у судовому порядку?

Відповідно, в ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено суб`єкта яким, на підставі відомостей АТ КБ «Приватбанк», здійснюється облік заборгованості позивача та яким є ТОВ «Українське бюро кредитних історій».

Також взято до уваги судові рішення у справах №755/806/18 та №910/9908/19, згідно яких вимоги АТ КБ «Приватбанк» до позивача були визнані необґрунтованими.

Також проаналізовано нормативну основу згідно встановлених у справі обставин.

Своєю чергою, апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» не містить належного нормативного обґрунтування щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального закону.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до принципів законності та обґрунтованості, всебічності та повноти, високого показника володіння методичними рекомендаціями з їх впевненим і відповідальним застосуванням за умов довільного і значного навантаження, а також обґрунтованості, у зв`язку із чим апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню.

Також зазначає, що в матеріалах справи міститься копія рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2018 року у справі №755/806/18 та згідно якого: «Суду не надано доказів оформлення та укладання між сторонами у належній формі договору про надання банківських послуг».

При цьому, зазначає, що витребування у АТ КБ «Приватбанк» матеріалів договору №б/н від 05 жовтня 2011 року здійснювалося судом першої інстанції в рамках вказаної справи згідно відповідної ухвали суду.

Просив, апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2011 року ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», отримав кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06 лютого 2020 року у справі №910/9908/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 24 листопада 2020 року, відмовлено у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 100000 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач не довів факт укладення між сторонами кредитного договору у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ» від 16 травня 2017 року, який є підставою позову, що, в свою чергу, свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі, черговість погашення заборгованості та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2019 року у справі №755/806/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення суду мотивоване недоведеністю розміру кредитної заборгованості за укладеним із ОСОБА_1 кредитним договором від 05 жовтня 2011 року №б/н.

У листі від 25 червня 2021 року, адресованому ОСОБА_1 , Асоціація «Бюро кредитних історій України» повідомило, що згідно Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» фахівцями Асоціації «БКІУ», що є розпорядником ЄРНКІ, було здійснено пошук наявності кредитної історії у відомостях членів Асоціації.

Станом на 25 червня 2021 року Ваша кредитна історія зберігається в: ПрАТ «Перше Всеукраїнське бюро кредитних історій».

У відповідь на заяву ОСОБА_3 від 16 серпня 2021 року ПрАТ «Перше всеукраїнське бюро кредитних історій» повідомило, що не співпрацює з ПАТ КБ «Приватбанк» та не отримує від вказаного банку інформацію для формування кредитних історій.

Рекомендувало звернутись до ТОВ «Українське бюро кредитних історій».

Порядок отримання кредитного звіту та інформації з реєстру запитів у ПВБКІ розміщений на сайті www.pvbki.com.

На офіційному сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій» у кредитній історії ОСОБА_3 наявна інформація про фінансові зобов`язання позивача за договорами від 05 жовтня 2011 року №б/н (термін повернення до 05 жовтня 2022 року), від 01 червня 2017 року №, сума кредиту 22998 грн (термін дії якого до 01 червня 2019 року), від 22 травня 2017 року №1769211 (термін дії до 22 травня 2018 року) та від 01 червня 2018 року №11323165 (закритий 26 грудня 2018 року).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «Приватбанк» не довів факту укладення між сторонами кредитного договору у формі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання послуги «КУБ» від 16 травня 2017 року, а тому інформація за цим договором була передана АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» без законних на те підстав.

Крім цього, матеріали справи не містять підтверджень надання згоди ОСОБА_1 на збір, зберігання, використання та поширення персональних даних за договором від 05 жовтня 2011 року №б/н та передання такої інформації до бюро кредитних історій.

Відтак, інформація за кредитним договором від 05 жовтня 2011 року №б/н була передана АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» без законних підстав з огляду на те, що ОСОБА_3 , підписавши заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, не надав свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього.

З висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Відповідно до статті 3 вказаного Закону, кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.

У ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» зазначено, що джерелами формування кредитних історій, зокрема, є відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 9 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій», інформація для формування кредитної історії надається користувачем до бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем.

Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо нього надає до бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена п. 1, 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону.

Статтею 10 вказаного Закону передбачений порядок зберігання та вилучення інформації, що складає кредитну історію.

Бюро має право за участю користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та договором.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій», бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину.

За змістом ч. 11 ст. 13 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій», суб`єкт кредитної історії має право оскаржити в судовому порядку дії Бюро або Користувача, які порушують його права.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 20 ЗУ «Про захист персональних даних», володільці чи розпорядники персональних даних зобов`язані вносити зміни до персональних даних на підставі вмотивованої письмової вимоги суб`єкта персональних даних.

Зміна персональних даних, які не відповідають дійсності, проводиться невідкладно з моменту встановлення невідповідності.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі №127/6777/22 (провадження №61-656св23).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції достовірно було встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 06 лютого 2020 року у справі №910/9908/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 24 листопада 2020 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 100000 грн відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач не довів факт укладення між сторонами кредитного договору у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання послуги «КУБ» від 16 травня 2017 року, який є підставою позову, що, в свою чергу, свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі, черговість погашення заборгованості та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки у зазначеній вище справі суди встановили, що АТ КБ «Приватбанк» не довів факту укладення між сторонами кредитного договору у формі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання послуги «КУБ» від 16 травня 2017 року, то інформація за цим договором була передана АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» без законних на те підстав.

Окрім цього, постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2019 року у справі №755/806/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У вказаній вище справі суд установив, що 05 жовтня 2011 року ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримав кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору сторонами, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі.

Відповідач після укладення кредитного договору активно користувався карткою, поповнював картковий рахунок, про що свідчить довідка про рух коштів.

Факт укладення між сторонами кредитного договору доведений належними та допустимими доказами.

Водночас, ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, суд виходив із того, що банк не довів наявного розміру заборгованості у відповідача перед позивачем за кредитним договором від 05 жовтня 2011 року № б/н.

Отже, вказаним судовим рішенням встановлено факт укладення між сторонами кредитного договору від 05 жовтня 2011 року №б/н, проте банку відмовлено у стягненні заборгованості за ним у зв`язку недоведеністю розміру заборгованості за цим договором.

Між тим, матеріали справи не містять підтверджень надання згоди ОСОБА_1 на збір, зберігання, використання та поширення персональних даних за договором від 05 жовтня 2011 року №б/н та передання такої інформації до бюро кредитних історій.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що інформація за кредитним договором від 05 жовтня 2011 року №б/н була передана АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» без законних підстав з огляду на те, що ОСОБА_3 , підписавши заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, не надав свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням часткової доведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про часткове їх задоволення.

При цьому, рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вилучення інформації та стягнення моральної шкоди сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення складений 17 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба