У х в а л а

9 квітня 2025 року

м. Київ

Справа № 211/3584/23

Провадження № 61-15703ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - позивачка)

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року

у справі за позовом позивачки до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач) про захист прав споживача та відновлення залишку коштів на картковому рахунку і

в с т а н о в и в:

1. У червні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати відповідача відновити залишок коштів у розмірі 79 240,85 грн на картковому рахунку № НОМЕР_1 , що існував станом на 17:20 год 7 квітня 2023 року.

2. 20 травня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 23 жовтня 2024 року Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції.

4. 23 і 24 листопада 2024 року позивачка подала до Верховного Суду касаційні скарги, у яких просила скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову. Мотивувала так:

- у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у цьому випадку - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляв банк, вони повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їхнього відома. Тому банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Більше того, банк неодноразово їх змінював, а тому мав можливість подати до суду примірник таких умов з положеннями, які є менш сприятливими для позичальника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року);

- суди першої й апеляційної інстанцій, мотивуючи судові рішення, застосували пункти «Умов та правил надання банківських послуг», розміщених на офіційному вебсайті відповідача. Однак у цьому документі немає підпису позивачки. Тому такі умови та правила не можна вважати частиною кредитного договору, який вона уклала з відповідачем;

- суди попередніх інстанцій, визнаючи дії банку законними, застосували акти законодавства, які на момент виникнення спірних правовідносин (7 квітня 2023 року) втратили чинність, а саме: Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (втратив чинність 3 червня 2021 року) та Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджене постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 (втратило чинність 1 серпня 2022 року). Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень тих нормативних актів, які діяли на час виникнення спірних правовідносин;

- Суди першої й апеляційної інстанцій не врахували, що саме відповідач, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, мав доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до фізичної особи-споживача, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з кредитною установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення слід тлумачити на користь такої слабшої сторони (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18);

- встановлені обставини мають беззаперечно підтверджувати, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності таких обставин слід вважати відсутньою вину користувача у перерахуванні коштів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22);

- відповідач не пересвідчився, що саме позивачка здійснила операцію, безпідставно провівши списання коштів із її рахунку. Доказів того, що вона здійснила фотофіксацію у режимі реального часу з власним ідентифікаційним документом, що стало підтвердженням для проведення першого платежу, відповідач не надав. Крім того, позивачка повідомила відповідача про те, що вона такий платіж не здійснювала;

- емітент зобов`язаний забезпечити користувачу можливість безоплатно в будь-який час повідомити емітента про втрату платіжного інструмента або індивідуальної облікової інформації та не допускати будь-якого використання платіжного інструмента після отримання такого повідомлення. Однак відповідач не забезпечив позивачці такої можливості. Остання намагалася невідкладно повідомити банк про несанкціоноване списання коштів з її карткового рахунку, після чого відбулося останнє списання у розмірі 14 313,69 грн;

- списання з карткового рахунку позивачки здійснені в обхід встановленого інтернет-ліміту у розмірі 5 700,00 грн;

- позивачка позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені у справі № 211/3584/23, під час розгляду справи № 211/31/24.

5. 27 січня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив без руху касаційну скаргу позивачки та встановив для усунення її недоліків десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. Позивачка мала пояснити, які саме встановлені оскарженим судовим рішенням обставини, вона буде позбавлена можливості спростувати під час розгляду справи № 211/31/24, як повернення коштів на її картковому рахунку у справі № 211/3584/23 вплине на стягнення з неї на користь відповідача заборгованості у справі № 211/31/24, чи дійсно повернення втрачених коштів і стягнення заборгованості за кредитом стосуються одного і того самого карткового рахунку, надати копії позовних заяв у справах № 211/3584/23 і № 211/31/24, а також докази, які підтверджують, що погашення кредиту відбувалося з того карткового рахунку скаржниці, з якого відбулося незаконне, як вона стверджує, списання коштів.

6. 4 лютого 2025 року позивачка сформувала у системі «Електронний суд» заяву про усунення недоліків касаційної скарги (вх. № 3642/0/220-25 від 4 лютого 2025 року), у якій зазначила, що заборгованість на картковому рахунку, яку бажає стягнути відповідач у справі № 211/31/24, утворилася внаслідок незаконного, як вона стверджує, списання коштів з цього рахунку. Для підтвердження цього надала копії позовних заяв у справах № 211/3584/23 і № 211/31/24, виписку про рух коштів на картковому рахунку з 15 лютого 2020 року до 15 грудня 2023 року включно та виписку за карткою № НОМЕР_2 з 7 квітня 2023 року до 10 квітня 2023 року включно. Крім того, вказала, що касаційна скарга, подана 23 листопада 2024 року, і касаційна скарга, подана 24 листопада 2024 року, є однією і тією ж скаргою.

7. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).

8. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Позивачка пояснила, чому вона вважає, що буде позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені у справі № 211/3584/23, під час розгляду справи № 211/31/24. Касаційна скарга подана у визначений статтею 390 ЦПК України строк (повний текст оскарженої постанови апеляційний суд склав 24 жовтня 2024 року) із дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У касаційній скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та відновлення залишку коштів на картковому рахунку.

2. Витребувати з Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу № 211/3584/23.

3. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів; роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко