Номер провадження: 22-ц/813/1320/25
Справа № 522/6008/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «БУЛЬВАР» про усунення перешкод у користуванні власністю, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я. 19 березня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСББ «БУЛЬВАР» про: усунення перешкод у користуванні власністю кв. АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідача видати позивачу ключі від квартири, електронні ключі-чіпи у кількості 2 одиниці, які використовуються для доступу в будинок та для користування ліфтом, прийняття позивачки в члени ОСББ «БУЛЬВАР», укладення договорів із виконавцями житлово-комунальних послуг щодо постачання комунальних послуг.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 . Після придбання квартири позивачка, її мати ОСОБА_2 та інші довірені особи намагалися зайти на територію житлового комплексу, оглянути квартиру, отримати ключі, укласти договори, однак їх не пускають не територію, не реєструють в ОСББ їх клопотання, погрожують позбавити позивача у судовому порядку права власності. Суперечлива поведінка ОСББ «БУЛЬВАР» підтверджується відеозаписами. Позивачка вважає, що представники ОСББ заангажовані, адже ОСОБА_3 та ОСОБА_4 претендують на її квартиру та готуються до судового процесу. 29 серпня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вже зверталися до суду з позовом про визнання договорів недійсними та скасування записів про право власності. У задоволенні їх позову рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року по справі №522/15376/18 було відмовлено. Раніше відмову у доступі позивачу до її власності представники ОСББ мотивували наявність судового рішення, однак навіть після набрання рішенням законної сили, позивачу перешкоджають у користуванні її власністю, не відповідають на численні заяви та запити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що обов`язок ідентифікації об`єкта нерухомості для визнання державою речових прав на об`єкти нерухомості покладається виключно на забудовника і тільки шляхом внесення відповідних змін до проекту будівництва. Вказані обставини судом першої інстанції не досліджувались.

В свою чергу докази, надані апелянтом, свідчать про те, що з моменту набуття ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомості, забудовник жодних змін в проект не вносив, здійснив забудову з урахуванням обсягу нерухомості, належного позивачці на праві власності, ввів об`єкт в експлуатацію з офіційним визнанням прав на нього (його окремі частини).

Сторони про розгляд справи на 25 березня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явилась представник ОСОБА_1

ОСББ «Бульвар», а також їх представника було сповіщено належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 5 ст. 14 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (відповідний правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 06 жовтня 2022 року у справі № 922/2013/21, від 17 листопада 2022 року у справі № 904/7841/21).

Як вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2003 року між ТОВ «БУЛЬВАР» в особі директора Ткачука В.П. та ОСОБА_5 було укладено інвестиційний договір № 035 (про дольову участь у фінансуванні будівництва житлового будинку), а саме буд. АДРЕСА_2 .

Також між ТОВ «БУЛЬВАР» та ОСОБА_5 13 вересня 2003 року було підписано додаткові угоди №1, №2, згідно яких об`єктом інвестування було визначено кв. АДРЕСА_3 .

13 червня 2006 року між вказаними сторонами було підписано акт №035 прийому-передачі об`єкта інвестування, відповідно до якого ТОВ «БУЛЬВАР» в особі директора Ткачука В.П. передало ОСОБА_5 кв. АДРЕСА_1 .

27 грудня 2013 року ОСОБА_5 видано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради технічний паспорт на кв. АДРЕСА_1 , яка знаходиться на 13-14 поверсі 14-ти поверхового будинку (а.с.37-39).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 02 грудня 2016 року право власності на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі інвестиційного договору №035 від 13 вересня 2003 року, видавник ТОВ «БУЛЬВАР», додаткової угоди №2 від 13 вересня 2003 року, акту прийому-передачі об`єкта інвестування №035 від 19 червня 2006 року та технічного паспорта від 27 грудня 2013 року (а.с. 40-41).

03 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу кв. під №163/3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Договір зареєстрований в реєстрі за №217 приватним нотаріусом Запольською О.В. (а.с.43-48).

03 лютого 2017 року право власності на кв. АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.49-50).

Згідно інформаційної довідки №419261559 від 24 березня 2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири є ОСОБА_6 . Відомості про попередню власність ОСОБА_5 у реєстрі відсутні.

08 грудня 2021 року ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 », про що свідчить свідоцтво про зміну прізвища серії НОМЕР_1 (а.с. 17).

З ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року у справі №522/13009/21 вбачається, що прокуратурою не було встановлено осіб, які оформили документацію на квартиру в буд. АДРЕСА_2 , а саме зареєстрували право власності на неіснуючих в державному реєстрі поверхах будинку. Кримінальне провадження було закрито (а.с.61-62).

Крім того, у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа №522/15376/18 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи: ОСББ «БУЛЬВАР», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Главацький В.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська О.В. про визнання договорів недійсними, скасування записів про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року у справі №522/15376/18, яке набрало законної сили, вбачається, що за розглядом справи судом встановлено, і на що посилались позивачі в позові і поясненнях, що фактично спірних квартир за АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , в натурі не існує, окрім як на паперах. Окрім того, суд вбачав, що в інвестиційних договорах, які нібито були укладені з ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , зазначено про розташування квартир в будинку за номером АДРЕСА_7 , проте фактично за актами приймання-передачі квартири були передані в будинку за номером АДРЕСА_2 , також в деяких договорах інвестування та додаткових Угодах і в Актах вочевидь вбачаються різні номери квартир та різні їх площі. Отже, між сторонами не було погоджені істотні умови щодо предметів договорів; окрім того факт їх підписання ОСОБА_11 , як директором ТОВ «БУЛЬВАР», не визнається. За таких обставин суд прийшов до висновку про неукладеність договорів інвестування щодо спірних квартир за №162-а, 163/1, АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , а отже, останні не мають правових наслідків. За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у частині визнання недійсними інвестиційних договорів щодо об`єктів, яких фактично не існує, не підлягали задоволенню з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

Таким чином, вищевказаним судомим рішенням встановлено, що спірного об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , фізично не існує.

Вищевказані обставини, встановлені при розгляді справи №522/15376/18, є преюдиційними при розгляді даної справи, оскільки преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16).

Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Таким чином, зазначені у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року у справі №522/15376/18 обставини щодо фактичного неіснування кв. АДРЕСА_1 , які одержали правову оцінку судом, є преюдиційними для розгляду даної справи, та підлягають врахуванню при її вирішенні.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 150 ЖК України встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу, що б підтверджував той факт, що ОСББ «БУЛЬВАР» чинить перешкоди у користуванні квартирою, яка існує лише на паперах, що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року у справі №522/15376/18.

Отже, встановивши, що позивач не надала доказів на підтвердження заявлених вимог, суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та необґрунтованими, і вказані обставини унеможливлюють їх задоволення.

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що забудовник жодних змін в будівельний проект не вносив, здійснив забудову з урахуванням обсягу нерухомості, належного позивачці на праві власності, ввів об`єкт в експлуатацію з офіційним визнанням прав на нього (його окремі частини), а позивачка сплачує податок на вказане нерухоме майно на підставі податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів приймає до уваги, що сплата ОСОБА_1 податку на спірне нерухоме майно, на підставі податкових повідомлень-рішень, здійснюється на підставі даних, які фіскальна служба отримує з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак, вказані докази свідчать лише про те, що за апелянтом дійсно зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_1 . Жодних належних письмових доказів того, що спірна квартира існує фізично, а не у вигляді запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

За таких обставин, колегія суддів позбавлена правової можливості задовольнити заявлені позовні вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 березня 2024 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 квітня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе