АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року

м. Чернівці

справа № 713/72/23

провадження 822/242/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.,

за участю секретаря Тодоряка Г.Д.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Пилипюк І.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2007 року в сумі 570441 гривень 29 коп.

Посилається на те, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 18 вересня 2007 року уклали кредитний договір №CVVWGA00000062. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 12350 доларів США 02 центи на строк до 17 вересня 2027 року та зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитними коштами. Згідно додаткової угоди від 29 лютого 2008 року сума кредиту збільшена до 17000 доларів США, розмір відсотків за користування кредитом не змінювався.

23 лютого 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року, відповідно до якої заборгованість на дату укладення додаткової угоди становила 61370 доларів США 77 центів. Валюта кредиту була замінена з долару США на гривню за курсом 27,014507 гривень за один долар США. В зв`язку з чим заборгованість позичальника на дату укладення додаткової угоди становила 1657901 гривню 10 коп.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 , станом на 08 вересня 2022 року має заборгованість у розмірі 570441 гривень 29 копійок, яка складається з: 385430 гривень 97 копійок - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 184947 гривень 07 копійок - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 63 гривні 25 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2024 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено факт підписання відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року та особистого отримання ним кредитних коштів.

Висновками почеркознавчих експертиз №2446-Е від 23 жовтня 2024 року спростовано факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року та заяви на видачу готівки №62 від 18 вересня 2007 року.

Недоведеність факту укладання між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року в письмовій формі свідчить про нікчемність цього договору, а визнання такого правочину недійсним не вимагається.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно та неправильно встановлено всі обставини справи, що мають значення, не надано оцінку доказам, порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що боржник ОСОБА_1 тривалий час здійснював погашення заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року, виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про укладення та виконання такого договору, та отримання позичальником кредитних коштів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилається на те, що аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 18 вересня 2007 року уклали кредитний договір №CVVWGA00000062. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 12350 доларів США 02 центи на строк до 17 вересня 2027 року та зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитними коштами.

Згідно додаткової угоди від 29 лютого 2008 року сума кредиту збільшена до 17000 доларів США, розмір відсотків за користування кредитом не змінювався.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 27 січня 2015 року зменшено заборгованість ОСОБА_1 , що виникла в період з 18 вересня 2007 року до 27 січня 2015 року, на суму 45483,02 долари США та викладено в новій редакції п.7.1. про особливі умови та п. 3.2. щодо порядку розрахунків первісного кредитного договору. Згідно Додатку № 1 «Графік погашення кредиту» до цієї додаткової угоди сума кредиту станом на 27 січня 2015 року складає 20095,93 долари США

23 лютого 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року, відповідно до якої заборгованість на дату укладення додаткової угоди становила 61370 доларів США 77 центів. Валюта кредиту була замінена з долару США на гривню за курсом 27,014507 гривень за один долар США. В зв`язку з чим заборгованість позичальника на дату укладення додаткової угоди становила 1657901 гривню 10 коп.

З розрахунку заборгованості кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року вбачається, що ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору сплачував АТ КБ «ПриватБанк» кошти за користування кредитом.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи №2446-Е від 23.10.2024 року, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз на підставі ухвали суду від 23.05.2024 року:

1. Підписи від імені ОСОБА_1 , що розташовані: у графі «Підпис» перед друкованим записом « ОСОБА_1 » на зворотній стороні додаткової угоди №1 від 27 січня 2015 року до кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року; у графах «Один з оригіналів Додаткової угоди мною отримано особисто» перед друкованим записом « ОСОБА_1 » у додатковій угоді №2 від 23 лютого 2016 року до кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року виконані ОСОБА_1 .

2. Підписи від імені ОСОБА_1 , що розташовані: у графі «Отримувач» у Заяві на видачу готівки №62 від 18.09.2007 року; 4 графі «Підпис» перед друкованим записом « ОСОБА_1 » на останньому аркуші кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18.09.2007 року; у графі «Підпис» перед друкованим записом « ОСОБА_1 » у додатковій угоді №1 від 29.02.2008 року до кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18.09.2007 року у вигляді рукописного запису прізвища виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про те, що кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 є нікчемним, з огляду на ту обставину, що такий договір позичальником не був підписаний.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.

Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.

Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.

Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17-ц.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що часткове виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року не має правового значення.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Аналогічного висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2021 року у справі №161/2928/19.

З виписки по рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що в період з 18 жовтня 2007 року по 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 виконував умови кредитного договору та здійснював погашення заборгованості в доларах США.

Після укладення додаткової угоди №2 від 23 лютого 2016 року до кредитного договору №CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року, якою сторони змінили валюту кредитування на гривні продовжувалося здійснюватися погашення кредитних зобов`язань згідно виписки №1834 в період з 29 лютого 24 січня 2020 року.

Отже, апеляційним судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 виконувались умови кредитного договору, а тому такий договір не можна вважати неукладеним.

Як вбачається з аудіозапису підготовчого судового засідання від 02 грудня 2024 року представник позивача заявила клопотання про долучення до матеріалів справи доказів (12:18:40 год., а. с. 181-183 т.2), однак суд першої інстанції не вирішив зазначене клопотання в ухвалі про закриття підготовчого засідання від 02 грудня 2024 року.

Клопотання представника апелянта про поновлення строку та долучення додаткових доказів, яке не вирішено судом першої інстанції, колегією суддів задоволено та долучено до матеріалів справи докази.

Також помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надав доказів про те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір в письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Із висновку експерта №2446-Е від 23.10.2024 року вбачається, що в кредитному договорі, укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 від 18 вересня 2007 року, що підписи від імені ОСОБА_1 виконані не ним, а іншою особою.

Разом з тим, в матеріалах справи є належні, допустимі та достатні докази про те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір в письмовій формі на умовах, визначених в додатковій угоді №1 від 27 січня 2015 року та в додатковій угоді №2 від 23 лютого 2016 року.

Зокрема, вказані обставини суд встановлює на підставі додаткової угоди №1 від 27 січня 2015 року та додаткової угоди №2 від 23 лютого 2016 року. Вказані додаткова угода №1 від 27 січня 2015 року та додаткова угода №2 від 23 лютого 2016 року містять підпис ОСОБА_1 , а тому умови кредитного договору, які ними встановлені є узгодженими сторонами такого договору.

З додаткової угоди №2 від 23 лютого 2016 року вбачається, що сторони кредитного договору керувалися постановою Національного банку України №461 від 06.08.2009 року, яка була чинна на момент укладення додаткової угоди та передбачала рекомендації щодо роботи з клієнтами, які мають заборгованість за споживчими кредитами, в тому числі зміни валюти кредитування за домовленістю між сторонами. Сторони погодили, що станом на день укладення такого договору заборгованість ОСОБА_1 складає 61370 доларів США 77 центів. Згідно із п.1.2. додаткової угоди валюта кредиту була замінена з долару США на гривню за курсом 27,014507 гривень за один долар США. В зв`язку з чим заборгованість позичальника на дату укладення додаткової угоди становила 1657901 гривню 10 коп. (а.с. 18-19 т.1).

Відповідно до пункту 7.2 кредитного договору банк відкриває позичальнику рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди та іншим платежам ( а.с.10 т.1).

З виписки по рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору сплатив АТ КБ «ПриватБанк», за період з 18 жовтня 2007 року по 27 січня 2015 року, борг на загальну суму 4211,13 доларів США.

Після укладення додаткової угоди №1 від 27 січня 2015 року в цій же виписці містяться дані про сплату ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору сплатив АТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 3590,23 долари США , за період з 28 січня 2015 року до 20 січня 2016 року.

Після укладення додаткової угоди №2 від 23 лютого 2016 року до кредитного договору №CVVWGA00000062, якою сторони змінили валюту кредитування на гривні продовжувалося здійснюватися погашення кредитних зобов`язань.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди для виконання даного договору банк відкриває позичальнику рахунок № НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості.

З виписки по рахунку № НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 в рахунок погашення кредитного договору сплатив АТ КБ «ПриватБанк» після укладення додаткової угоди № 2 в період з 29 лютого 2016 року по 24 січня 2020 року борг на загальну суму 371103 гривні 72 коп.

В матеріалах справи наявні два розрахунки заборгованості. За період з 18 вересня 2007 року по 29 лютого 2016 року коли погашення здійснювалося в доларах США і за період з 23 лютого 2016 року по 08 вересня 2022 року погашення здійснювалося в гривні.

В матеріалах справи наявне рішення, яке набрало законної сили, Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2009 року, яким задоволено позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про звернення стягнення.

Як вбачається з вказаного рішення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVVWGA00000062 від 18 вересня 2007 року звернено стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Сторонами в судовому засіданні не заперечувався той факт, що вказане рішення в частині продажу предмету іпотеки не виконувалося банком.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що позивач направив позовну заяву 21.11.2022 року (а.с. 29 т.1).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року №1734-VІІ «Про споживче кредитування» (далі - Закон про споживче кредитування), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон про захист прав споживачів застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону про споживче кредитування (стаття 11 Закону про захист прав споживачів у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону про захист прав споживачів. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон про споживче кредитування, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон про захист прав споживачів.

Положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору, то спірні правовідносини, що стосуються дострокового повернення кредиту, врегульовані положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування»,

Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.

За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд приходить до висновку про стягнення лише простроченої суми боргу.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не направлялась вимога про здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, у відповідності до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням встановлених обставин справи позивач має право на часткове задоволення позову у розмірі 257574 гривень 01 коп.

Відповідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачем було здійснено останню сплату на погашення кредитної заборгованості на загальну суму 8000 гривень 24 січня 2020 року ( а.с. 7 т.1, а.с.174 т.2).

Отже, загальна сума простроченої заборгованості, виходячи з заявлених позовних вимог, станом на 23.05.2023 року, яка може бути стягнута з відповідача, становить 66 827,60 гривень (70 432,00 гривень - 3 604,40 гривень).

Згідно розрахунку заборгованості від 08 вересня 2022 року прострочена сума заборгованості, виходячи з заявлених позовних вимог, станом на 08 вересня 2020 року складає 257574 гривень 01 коп., в тому числі прострочена заборгованість за тілом кредиту 75515,29 гривень 29 коп., прострочена заборгованість за відсотками 181995 гривень 47 коп., пеня 63 гривні 25 коп.

З огляду на зазначене, в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову до ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити.

Банком за подання позовної заяви сплачено 8556,62 гривень судового збору та 12834,93 гривень за подання апеляційної скарги.

Відсоток задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» складає 45,15 %.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь банку слід стягнути 9658 гривень 28 копійок (3863 гривень 31 копійок+ 5794 гривень 97 копійок) витрат зі сплати судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2024 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» прострочену заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2007 року за № CVVWGA00000062 в сумі 257574 (двісті п`ятдесят сім тисяч п`ятсот сімдесят чотири) гривні 01 копійка за період з 25 березня 2020 року по 08 вересня 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 9658 гривень 28 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту судового рішення - 15 квітня 2025 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна