КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-з/947/141/25
УХВАЛА

16.04.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Струкової Крістіни Олексівни про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про визнання недійсним правовстановлюючих документів та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

07.04.2025 року до Київського районного суду м. Одеси через засоби поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про визнання недійсним правовстановлюючих документів та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій позивач просить суд:

- витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 ОСОБА_3 офісні приміщення, загальною площею 610,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 );

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину номер 1219 від 15.08.2023 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Людмилою Геннадіївною ОСОБА_2 на 1/4 частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право на спадщину номер 1219 від 15.08.2023 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Людмилою Геннадіївною ОСОБА_2 на 1/4 частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину номер 1218 від 15.08.2023 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Людмилою Геннадіївною ОСОБА_3 на 1/4 частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право на спадщину номер 1218 від 15.08.2023 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Людмилою Геннадіївною ОСОБА_3 на 1/4 частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності номер 961 від 22.09.2021 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Людмилою Геннадіївною ОСОБА_3 на 1/2 частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності номер 961 від 22.09.2021 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Людмилою Геннадіївною ОСОБА_3 на 1/2 частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 ;

- стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати та витрати на правову допомогу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді 08.04.2025 року.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.04.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк терміном в п`ять днів з дня отримання копії ухвали суду для усунення її недоліків.

Копія вказаної ухвали суду була отримана представником позивача в електронній формі в електронному кабінету в ЄСІТС 10.04.2025 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документа - 09.04.2025 року о 18:24:53.

Отже, строк для усунення недоліків поданої позовної заяви у відповідності до ухвали судді від 08.04.2025 року розпочався 11.04.2025 року та закінчується 15.04.2025 року.

Разом з позовом, позивачем, через представника, надано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нежитлове приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування даної заяви, представник позивача посилається на те, що позивачу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2006 року належать на праві власності офісні приміщення, загальною площею 610,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності позивача зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером майна 16211811.

Як вказує сторона позивача, ОСОБА_1 протягом багатьох років на підставі усної домовленості із відповідачами отримував від них орендну плату за користування належним йому майном, проте наприкінці 2024 року позивачу стало відомо, що відповідачами його об`єкт нерухомого майна самочинно переобладнано в спортивний зал та його використовують відповідачі повідомили позивача, що він більше не власник вказаного приміщення, а відповідачі використовують приміщення позивача на підставі правовстановлюючих документів, а саме свідоцтва про спадщину та свідоцтва про право власності, незаконно виданими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Людмилою Геннадіївною.

Позивач вказує, що: відповідачу ОСОБА_2 належить право власності на 1/4 частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 (що фактично є об`єктом права власності позивача) на підставі свідоцтва про право на спадщину номер 1219 від 15.08.2023 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г. Відповідачу - ОСОБА_3 належить право власності на частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 (що фактично є об`єктом права власності позивача) на підставі свідоцтва про право на спадщину номер 1218 від 15.08.2023 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г. та право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 (що фактично є об`єктом права власності позивача) на підставі свідоцтва про право власності номер 961 від 22.09.2021 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із позовною вимогою про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння.

З огляду на зазначені обставини ОСОБА_1 звертається до Київського районного суду м. Одеси із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 , з посиланням на те, що подальший продаж зазначеного нерухомого майна може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

У відповідності до протоколу передачі судової справі раніше визначеному складу суду, справу за вказаною заявою розподілено головуючому судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді 08.04.2025 року.

Згідно з п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Одночасно, судом були враховані висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14.06.2021 року по справі № 308/8567/20, відповідно до яких законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі. Для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів відповідно. Першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті.

У випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову. У разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову.

За наслідком викладеного, розгляд даної заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.04.2025 року вказану заяву було визнано такою, що відповідає вимогам статті 151 ЦПК України та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.04.2025 року о 09 год. 45 хв., з викликом заявника по справі, оскільки є необхідність у наданні додаткових пояснень, що буде сприяти повному, всебічному та об`єктивному встановленню і з`ясуванню усіх обставин по справі.

До судового засідання при значеного на 10.04.2025 року позивач або його представник не з`явились, однак від представника адвоката Струкової К.О. надійшла заява про розгляду даної заяви та здійснення її розгляду після закінчення строку на усунення недоліків поданої позовної заяви та вирішення судом питання про відкриття провадження по справі.

Приймаючи вказану заяву сторони позивача, враховуючи, що строк для усунення недоліків поданої позовної заяви у відповідності до ухвали судді від 08.04.2025 року закінчується 15.04.2025 року та з метою забезпечення встановлених законом строків для розгляду заяви про забезпечення позову, судом було відкладено розгляд вказаної заяви про забезпечення позову з викликом позивача на 16.04.2025 року о 10 год. 30 хв.

Про дату, час і місце проведення судового засідання представник позивача повідомлена належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного кабінету судової повістки до електронного кабінету адвоката Струкової К.О. 14.04.2025 року о 19:19:39.

До судового засідання призначеного на 16.04.2025 року сторона позивача не з`явилась, про дату, час ім. місце проведення якого повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Враховуючи вказані обставини, відсутність підстав для відкладення судового засідання, встановлені строки для розгляду відповідної заяви про забезпечення позову, судом було ухвалено здійснити розгляд заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в судовому засіданні 16.04.2025 року за відсутності останнього на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши подану до суду заяву, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необґрунтованість поданої до суду заяви, з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, заявлений до вжиття захід забезпечення позову відповідає можливим видам забезпечення позову визначених статтею 150 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов`язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно особи, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову уконкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.».

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має здійснити: 1) оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; 2) забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; 3) з`ясувати зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; 4) ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; 5) запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у зв`язку з вжиттям таких заходів.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Досліджуючи обґрунтованість поданої до суду заяви про забезпечення позову по даній справі та наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно нежитлове приміщення, загальною площею 585,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

Як вбачається з поданої до суду заяви та позову, позивач стверджуючи про наявність ризиків невиконання можливого рішення суду про задоволення позову, посилається на порушені його права, як власника нерухомого майна нежитлових приміщень, площею 610,1 кв.м., по АДРЕСА_1 , які вибули з його власності та після самочинного переобладнання наразі перебувають у власності відповідачів на праві власності, як нерухоме майно нежитлові приміщення, площею 585,1 кв.м., по АДРЕСА_2 ,

Отже, позивачем за доводами ототожнюються вказані об`єкти нерухомого майна, як один той самий об`єкт нерухомого майна.

У відповідності до наданої до суду інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №404865449 від 21.11.2024 року на підтвердження реєстрації за відповідачами права власності на об`єкт нерухомого майна визначений у предмету позові, вбачається, що дійсно за відповідачами зареєстровано на праві спільної часткової власності нерухоме майно, за реєстраційним номером №101 нежитлові приміщення, площею 585,1 кв.м., по АДРЕСА_2 , а саме: за ОСОБА_2 15.08.2023 року частка вказаного об`єкту на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.08.2023 року за р.1219; за ОСОБА_3 15.08.2023 року частка вказаного об`єкту на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.08.2023 року за р.1218, та 22.09.2021 року частка вказаного об`єкту на підставі свідоцтва про право власності від 22.09.2021 року, за р.961.

Також з розділу щодо вказаного об`єкту вбачається, що даний об`єкт нерухомого майна мав номер в РПВН, як НОМЕР_2 .

З частини розділу Реєстру прав власності вбачається наявний запис про реєстрацію за позивачем ОСОБА_1 04.10.2006 року права власності на офісні приміщення, площею 610,1 кв.м., по АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером об`єкта майна, як 16211811.

На підставі викладеного вбачається, що об`єкт нерухомого майна відносно якого позивачем заявлені заходи забезпечення позову, має іншу площу, адресу, реєстраційні номера об`єкту нерухомого майна, у тому числі за записами в РПВН, що є відмінним від об`єкту на який за позивачем зареєстровано право власності.

Будь-яких доводів, як і доказів на підтвердження викладених доводів з ототожнення даних об`єктів нерухомого майна між собою, здійснення переобладнання/реконструкції/будівництва належного позивачеві об`єкту, вжиття позивачем дій з реагування за наслідком порушених його прав власника, тощо, позивачем до заяви про забезпечення позову не надано, за наслідком чого суд під час розгляду заяви про забезпечення позову позбавлений можливості перевірити, що: між сторонами дійсно виник спір; здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; оцінку забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; з`ясувати зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у зв`язку з вжиттям таких заходів.

Додатково судом враховується, що з поданої заявником інформаційної довідки про належність об`єкту нерухомого майна відповідачам, вбачається, що останні є власниками об`єкту нерухомого майна щодо якого позивачем заявляються вимогами, починаючи: з 22.09.2021 року з боку відповідача ОСОБА_3 та з 15.08.2023 року з боку відповідача ОСОБА_2 .

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачами починаючи з дня реєстрації за ними права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, площею 585,1 кв.м., по АДРЕСА_2 , вчиняються будь-які дії спрямовані на відчуження, зміни характеристик даного об`єкту, або будь-які інші дії, які б свідчили про можливе ускладнення чи невиконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог, матеріали справи не містять.

Отже, приймаючи вищевказане нормативне обґрунтування, позивачем у порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними доказами, як і не обґрунтовано, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Заява про забезпечення позву не містить об`єктивних обґрунтувань ризиків не виконання рішення суду, обставин, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Зазначені обставини перешкоджають суду, з урахуванням прав і законних інтересів сторін, встановити співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Суд зазначає, що оскільки заявником ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, суд вважає недопустимим формальний підхід з розгляду відповідної заяви лише за наслідком дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без з`ясування дійсних відносин сторін спору, наявності між ними спору, та без підтвердження належними доказами відповідних обставин необхідних під час встановлення судом підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Навіть якщо між сторонами і існує спір, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про накладання арешту на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях заявника, без надання жодних належних і допустимих доказів на підтвердження викладених обставин з якими останній пов`язує необхідність вжиття заходів забезпечення позову та наявність ризиків невиконання майбутнього рішення суду.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку про необґрунтованість викладених позивачем в обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Струкової Крістіни Олексівни про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Людмила Геннадіївна, про визнання недійсним правовстановлюючих документів та витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.