Справа № 444/764/23 Головуючий у 1 інстанції: Олещук М. М.
Провадження № 22-ц/811/211/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №Л031220-3 від 03.12.2020 року, з урахуванням додаткової угоди до договору позики від 02.09.2022 року, в розмірі 233825 грн. 40 коп.

Вимоги обґрунтовано тим, що 03.12.2020 року сторони уклали договір позики №Л031220-3, а 02.09.2022 року додаткову угоду до договору позики.

Відповідно до п.1 договору, в редакції, затвердженій додатковою угодою, позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 255878 грн. 70 коп., що за курсом продажу доларів США в AT КБ «Приватбанк» (1 долар США = 39,90 грн.) на день укладення цього договору, еквівалентно 6413 доларів США, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк та згідно з визначеним цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню, буде 6413 доларів США за курсом продажу доларів США в AT КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення договору, тобто до 03.12.2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Згідно з п.5.5 договору, в редакції, затвердженій додатковою угодою, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 договору, відповідно до графіку повернення позичальником грошових коштів, а саме: 14802 грн. 90 коп., що еквівалентно 371 доларів США, до 03.10.2022 року включно; 14802 грн. 90 коп., що еквівалентно 371 доларів США, до 03.11.2022 року включно; 226272 грн. 90 коп., що еквівалентно 5671 доларів США, до 03.12.2022 року включно.

Передача коштів позивачем відповідачу підтверджується розпискою, відповідно до змісту якої, відповідач отримав від позивача суму позики в повному обсязі, що підтверджується підписами сторін на договорі, за якими відповідач підтверджує факт отримання грошових коштів в обумовленому сторонами розмірі.

Відповідач частково виконав свій обов`язок за договором, а саме: повернув грошові кошти в розмірі, який еквівалентний 371 доларів США на дату здійснення платежу.

Однак, після спливу строку повернення позики, відповідач ухилився від виконання свого обов`язку в повному обсязі, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість в сумі, еквівалентній 6042 доларів США, що свідчить про порушене право позивача у спірних правовідносинах.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики №Л031220-3 від 03.12.2020 року, з урахуванням додаткової угоди до договору позики від 02.09.2022 року, в сумі 233825 грн. 40 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2338 грн. 25 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач покликається на те, що 03.12.2020 року між ним та позивачем дійсно було укладено договір безпроцентної позики №Л031220-3 на суму 255878 грн. 70 коп., що еквівалентно 6413 доларів США, грошові кошти за яким він отримав в день укладення договору, тобто 03.12.2020 року, однак, розписку про їх отримання підписав лише в день укладення додаткової угоди від 02.09.2022 року.

Наголошує, що всі зобов`язання перед позивачем виконав ще до 01.09.2022 року, що підтверджується відповідними розписками про сплату грошових коштів на загальну суму 7573 доларів США.

Додає, що не всі розписки щодо повернення позичених грошових коштів підписував позивач, однак, навіть без урахування розписки на суму 6000 доларів США, зобов`язання виконані належним чином і в повному обсязі.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.12.2020 року між позивачем ОСОБА_3 (позикодавцем) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір позики №Л031220-3.

Згідно з п.1 цього договору, позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 174621 грн. 45 коп., що за курсом продажів доларів США в AT КБ «Приватбанк» (1 долар США = 28,65 грн.) на день укладення цього договору еквівалентно 6095 доларів США, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором, буде 6095 доларів США, за курсом продажів доларів США в AT КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 12 (дванадцять) місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 03.03.2021 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

У п.2 договору позики вказано, що сума позики, встановлена п.1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Відповідно до п.7 договору, по закінченню строку позики, договір може бути пролонговано за домовленістю сторін.

Згідно з п.13 договору, з метою забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань за цим договором, в тому числі, щодо повернення суми позики та сплати можливих штрафних санкцій, позичальник укладає договір застави транспортного засобу (далі договір застави), предметом якого є передача в заставу рухомого майна: автомобіль AUDI, модель А6, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , та належать позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 29.07.2020 року, ТСЦ 4641.

02.09.2022 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору позики №Л031220-3 від 03.12.2020 року.

У додатковій угоді вказано, що відповідно до ст.ст.651, 652 та 654 ЦК та на виконання п.7 договору позики від 03.12.2020 №Л031220-3, за взаємною згодою сторони домовились внести зміни в пункти 1, 5, 6 договору, виклавши їх в наступній редакції: п.1. Позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 255878 грн. 70 коп., що за курсом продажів доларів США в AT КБ «Приватбанк» (1 долар США = 39,90 грн.) на день укладення цього договору еквівалентно 6413 доларів США, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде 6413 доларів США, за курсом продажів доларів США в AT КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 03.12.2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Згідно з п.5.5 договору позики, в редакції, затвердженій додатковою угодою, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 договору, відповідно до графіку повернення позичальником грошових коштів, а саме: 14802 грн. 90 коп., що еквівалентно 371 доларів США, до 03.10.2022 року включно; 14802 грн. 90 коп., що еквівалентно 371 доларів США, до 03.11.2022 року включно; 226272 грн. 90 коп., що еквівалентно 5671 доларів США, до 03.12.2022 року включно.

Відповідно до п.6 договору позики, в редакції, затвердженій додатковою угодою, позика може бути повернута позикодавцю достроково.

Відповідно до розписки від 02.09.2022 року (оригінал розписки на а.с.28 т.1), відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав позику від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 02.09.2022 року в сумі 255878 грн. 70 коп., що за курсом продажів доларів США в AT КБ «Приватбанк» (1 долар США = 39,90 грн.) еквівалентно 6413 доларів США, і зобов`язався повернути цю суму ОСОБА_3 в строк до 03.12.2022 року включно.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач стверджував, що відповідач суму позики не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей.

Отже, письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України встановлено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, у статті 545 ЦК України закріплено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року (справа №544/174/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зазначено, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) зроблено висновок, що стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Отже, встановивши, що 03.12.2020 року сторони підписали договір позики №Л031220-3 та 02.09.2022 року додаткову угоду до договору позики №Л031220-3 від 03.12.2020 року, на що відповідач ОСОБА_1 02.09.2022 року написав розписку, в якій підтвердив факт отримання ним 02.09.2022 року від ОСОБА_3 за договором позики №Л031220-3 грошових коштів у сумі 255878 грн. 70 коп., що еквівалентно 6413 доларів США, та зобов`язався повернути всю суму позики до 03.12.2022 року, але не повернув, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики на підставі боргової розписки.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що надана розписка позичальника містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані про умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дату отримання грошових коштів.

Відповідач не заперечував факту написання боргової розписки, однак, вказував на те, що грошові кошти він повернув в повному обсязі, чим свої зобов`язання виконав повністю. На підтвердження цього суду надав оригінали розписок, які видані йому позикодавцем, а саме: розписка від 04.01.2021 року на суму 53 доларів США, розписка від 03.02.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 02.03.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 01.04.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 30.04.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 04.06.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 05.07.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 06.08.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 03.09.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 05.10.2021 року на суму 371 доларів США, розписка від 05.11.2021 року на суму 371 долар США, розписка від 02.12.2021 року на суму 421 доларів США, розписка від 05.01.2022 року на суму 371 доларів США, розписка від 08.02.2022 року на суму 371 доларів США, розписка від 02.03.2022 року на суму 421 доларів США, розписка від 05.04.2022 року на суму 371 доларів США, розписка від 06.05.2022 року на суму 371 доларів США, розписка від 02.06.2022 року на суму 371 доларів США, розписка від 05.07.2022 року на суму 371 доларів США, розписка від 05.08.2022 року на суму 371 доларів США, розписка від 01.09.2022 року на суму 371 доларів США, на загальну суму 7573 доларів США.

Однак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вказані розписки, оскільки такі стосуються періоду до 02.09.2022 року, тобто до дня отримання відповідачем в позику грошових коштів на підставі розписки від 02.09.2022 року.

При цьому, необхідно зазначити, що в розписці вказана дата отримання відповідачем позики в сумі 255878 грн. 70 коп., що еквівалентно 6413 доларів США, 02.09.2022 року, строк повернення позики до 03.12.2022 року, оригінал розписки знаходився у позивача і належних доказів про повернення вказаної суми позики відповідач суду не надав, а відтак, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доводам сторін та доказам, на які вони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 14 квітня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич