ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3596/25 Справа № 229/989/23 Суддя у 1-й інстанції - Рибкіна Н.М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 229/989/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Рибкіною Н.М. у місті Дружківці Донецької області та повне судове рішення складено 19 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок Ірина Олександрівна про визнання договору позики, додаткової угоди до договору позики та розписки недійсними.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 02 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики №02/10/20-1, згідно з яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 , як позичальнику, грошові кошти в сумі 1532787,00 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк», на день укладення цього Договору, еквівалентно 53782 доларів США 00 центів. За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язувалась повернути позику у визначений цим договором строк, загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором становить 53782 долара США 00 центів за курсом АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, та не пізніше ніж через 2 (два) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 02.12.2020 року включно. У пункті 2 Договору зазначено, що сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання Договору в повному обсязі. Відповідно до пункту 5 Договору, ОСОБА_1 зобов`язувалась повернути ОСОБА_2 суму позики відповідно до графіку повернення коштів: 14392,50 грн, що еквівалентно 505 доларів США до 02.11.2020 року, 1518394,50 грн, що еквівалентно 53277 доларів США до 02.12.2020 року. Відповідно до п.11 Договору, у випадку невиконання ОСОБА_1 зобов`язання за даним Договором, даний Договір може бути поданий позикодавцем до стягнення, звернення стягнення здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку.

На виконання умов Договору позики, цього ж дня 02.10.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. Відповідно до умов договору заставодавець ОСОБА_1 зобов`язана повернути в строк до 02.12.2020 року 1532787.00 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк», на день укладення цього Договору, еквівалентно 53782 долара США 00 центів. Предметом застави за цим Договором є рухоме майно Застовадавця, а саме: автомобіль марки MERCEDES-BENZ, МОДЕЛЬ S 560, ШАСІ (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, тип - Загальний легковий - загальний седан-В, колір - чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 . В пункті 1.3. Договору застави, предмет застави оцінений сторонами в сумі 2850000,00 гривень, що на дату укладення Договору застави складає 100000,00 доларів США.

02.09.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до Договору позики №02/120-1 від 02.10.2020 року. Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди зазначено, що на виконання п.7 Договору Позики від 02.10.2020 року, за взаємною згодою сторони домовились внести зміни в п.1,5,6 Договору виклавши їх в наступній редакції: П.1 - Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 2014431,30, що за курсом АТ КБ «Приватбанк» на день укладення цього Договору еквівалентно 50 487 доларів США 00 центів, п.5 - Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 відповідно до графіка повернення грошових коштів кінцевий строк повернення до 24.11.2022 року включно.

Позивачка вважає, що є підстави для визнання недійсним Договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України, оскільки її було навмисно введено в оману відповідачем ОСОБА_3 , з яким вона на той час перебувала у шлюбі. Зазначає, що, будучи подружжям, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у гарних відносинах, один одного підтримували, могли виконати прохання щодо підписання правочинів, що стосувалися робочих відносин. Позивачка не сумнівалася у добрих намірах її чоловіка. У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до позивачки задля проставлення підпису на документах, нібито по роботі ОСОБА_1 . 02.10.2020 року ОСОБА_3 привіз її до офісу ОСОБА_2 підписати документи, які безпосередньо стосуються роботи ОСОБА_3 . У приміщенні офісу ОСОБА_2 позивачці надали підписати Договір позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року. Перед підписанням зазначеного Договору ОСОБА_3 повідомив її про формальність Договору позики, а також про те, що через тиждень після підписання цього Договору він буде анульований. Таким чином, позивачка, не вбачаючи ніяких правових наслідків після підписання Договору позики, та враховуючи формальність цього Договору, проставила в ньому свій підпис. Відповідачем ОСОБА_3 , на виконання умов Договору позики №02/120-1, здійснювались періодичні платежі та погашалась заборгованість, що підтверджується смс-листуванням з колекторською фірмою, а також підтверджує наявність договірних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивачка вважає, що навмисно була введена в оману ОСОБА_3 щодо правових наслідків, які виникли у неї після підписання Договору позики. А також, ОСОБА_3 , будучи обізнаним про те що, автомобіль належить на праві особистої приватної власності позивачці (оскільки між подружжям був укладений шлюбний договір щодо майна), та у випадку невиконання умов Договору позики, заставний автомобіль перейде у власність ОСОБА_2 , обманним шляхом зобов`язав позивачку підписати Договір позики, так як запевнив, що зазначений підпис необхідний для врегулювання його робочих відносин, що в свою чергу є свідченням того що, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були раніше знайомими та пов`язані партнерськими відносинами. Таким чином, позивачка зазначає, що враховуючи той факт, що ОСОБА_3 повідомив її про фіктивність зазначеного Договору позики та зважаючи на нібито партнерські відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , остання була введена в оману у результаті їх спільної злочинної домовленості. Факт обману полягає саме у зловживанні довірою позивачки та повідомленні неправдивих відомостей щодо укладеного правочину.

Крім того, позивачка зазначає, що у зв`язку з неправомірними діями відповідачів вона зобов`язана сплатити грошові кошти відповідно до умов Договору позики, які остання не отримувала. Відповідно до пункту 2 Договору позики зазначено, що сума позики, яка встановлена в п. 1 даного Договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного Договору в повному обсязі, однак позивач їй не було передано грошових коштів, ні до підписання Договору позики, ні після його укладення.

Щодо Додаткової угоди до Договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року, укладеної 02.09.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивачка зазначає, що вона цю угоду не підписувала, зі змінами, викладеними в Додатковій угоді від 02.09.2022 року не ознайомлена. Після отримання від колекторської фірми «Cronvest» інформації щодо наявності заборгованості у позивачки за договором позики, представнику позивачки було повідомлено, що ОСОБА_3 здійснювалось погашення за Договором позики, але зазначені кошти не були враховані ОСОБА_2 , оскільки нібито між позивачкою та ОСОБА_2 було підписано Додаткову угоду до Договору позики від 02.09.2022 року. Позивачка зазначає, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину. Оскільки зазначену Додаткову угоду вона не підписувала, просить суд визнати її недійсною.

Щодо розписки від 02.09.2022 року позивачка зазначає, що розписка дана позивачкою відповідачу ОСОБА_2 про отримання від нього грошових коштів у сумі 2014431,30 грн, що еквівалентно 50487 долларів США, згідно з Додатковою угодою від 02.09.2022 року до Договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року, яка зобов`язується дану суму повернути до 24.11.2022 року. Позивачка стверджує, що вона не підписувала даної розписки і грошей від відповідача ОСОБА_2 не отримувала.

Посилаючись на викладене, просила суд: визнати недійсним Договір позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати недійсною Додаткову угоду до Договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року, укладену 02.09.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати недійсною Розписку від 02.09.2022 року до Додаткової угоди від 02.09.2022 року; стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 19 грудня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно встановив обставини справи та не врахував Висновок експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2121-24 за результатами судової психологічної експертизи, проведеної із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа від 28.10.2024 року, яким підтверджено факти викладені у позові, зокрема, твердження позивачки по те, що під час укладення договору позики вона була введена оману. Зазначає, що судом не було враховано доказів не підписання позивачкою Додаткової угоди та Розписки, які додатково свідчать про те, що остання не мала наміру укладати договір позики та підписала його виключно з підстав введення її оману. При цьому, кошти за договором позики вона не отримувала та жодних договірних відносин із відповідачем ОСОБА_2 не мала та до січня 2023 року, тобто до виникнення у нього конфлікту із колишнім чоловіком позивачки відповідачем ОСОБА_3 , жодних претензій до неї не пред`являв та не висував вимоги щодо повернення позики.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Плачинду К.О., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачкою у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 9-10)

Згідно Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 року, ОСОБА_2 , як позикодавець, передає у власність ОСОБА_1 , як позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 1532787,00 гривень, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ Приватбанк, на день укладення Договору, становить 53782 доларів США, в свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк та згідно з визначеними цим Договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим Договором, буде 53782 доларів США за курсом АТ КБ Приватбанк на дату здійснення платежу не пізніше ніж через 2 місяця з моменту укладення договору, тобто до 02.12.2020 (п. 1).

Згідно п. 2 цього Договору, Сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Згідно п. 5 цього Договору, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики відповідно до графіка повернення грошових коштів до 02.12.2020.

Згідно п. 10 цього Договору, з метою забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань за цим Договором, в тому числі щодо повернення суми позики, можливих штрафних санкцій позичальник укладає Договір застави транспортного засобу.

Згідно п. 11 цього Договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна: автомобіль марки MERCEDES-BENZ, МОДЕЛЬ S 560, ШАСІ (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, тип - Загальний легковий - загальний седан-В, колір - чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 та належить позичальнику. Додатковим забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором є підписана генеральна довіреність від 02.10.2020 року, посвідчена приватним нотаріусом Євтушок І.О. та зареєстрована в реєстрі № 1608;

Згідно п. 14 цього Договору, позичальник зобов`язаний зокрема, встановити на транспортний засіб gps- трекер та не вчиняти будь-яких дій які можуть призвести до порушення його роботи чи демонтажу.

Згідно п. 17 цього Договору, сторони підтверджують, що цей договір відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення; сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи в Договорі. ( т.1 а.с. 11-12)

З Договору застави транспортного засобу від 02.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1609 вбачається, що ОСОБА_2 (далі-заставодержатель) та ОСОБА_5 (далі- заставодавець) попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності уклали договір про таке, зокрема:

п.1.1 Відповідно до цього договору забезпечується заставою виконання Заставодавцем зобов`язань за договором позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020;

п.1.2 Предметом застави є рухоме майно заставодавця автомобіль марки MERCEDES-BENZ, МОДЕЛЬ S 560, ШАСІ (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2017 року випуску, тип - Загальний легковий - загальний седан-В, колір - чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

п.1.3 Предмет застави належить Заставодавцю; предмет застави оцінений сторонами в сумі 2850000,00 гривень, що на дату укладання договору становить 100000,00 доларів США;

п.1.6 У разі невиконання Заставодавцем зобов`язань за Договором позики Заставодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами відповідно до законодавства України та цього Договору. (т.1 а.с.13-16)

02.09.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до Договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року. Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди зазначено, що на виконання п.7 Договору Позики від 02.10.2020 року, за взаємною згодою сторони домовились внести зміни в п.1,5,6 Договору виклавши їх в наступній редакції: П.1 - Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 2014431,30 гривень, що за курсом АТ КБ «Приватбанк» на день укладення цього Договору еквівалентно 50 487 доларів США 00 центів, п.5 - Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 відповідно до графіка повернення грошових коштів кінцевий строк повернення до 24.11.2022 року включно. Після зазначення тексту додаткової угоди містяться підписи сторін ( т.1 а.с.17)

Відповідно до Розписки від 02.09.2022 року ОСОБА_1 отримала позику від ОСОБА_2 02.09.2022 року у сумі 2014431,30 гривень, що за курсом АТ КБ Приватбанк, на день укладення цього Договору, еквівалентно 50487 доларів США 00 центів, згідно додаткової угоди від 02 вересня 2022 року до договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 року і зобов`язується повернути цю суму ОСОБА_2 в строк до 24.11.2022 року. Під текстом зазначене прізвище ОСОБА_1 та розпис. ( т.1 а.с.71)

З листа-повідомлення від 27.01.2023 року, засвідченого приватним нотаріусом КМНО Євтушок І.О., зареєстрованим в реєстрі № 42 вбачається, що ОСОБА_2 пропонує ОСОБА_1 , до 27.02.2023 року виконати зобов`язання та сплатити 2034626,10 гривень, що еквівалентно 50 487 доларів США 00 центів, основної заборгованості за договором позики №02/120-1 від 02.10.2020 року. У разі несплати боргу у встановлений строк, він вимушений звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. ( т.1 а.с.18-19)

З п.3 шлюбного договору від 18.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гунько І.І. , зареєстрованого в реєстрі № 1-159 вбачається, що все майно, рухоме і нерухоме, придбане та набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбано або набуте ( т.1 а.с. 21-22)

З розписки від 09.11.2021 року вбачається, що ОСОБА_6 , що діє від імені ОСОБА_2 , прийняла від ОСОБА_1 платіж в сумі 2216 доларів США в рахунок чергової сплати боргу за договором позики №02/10/20-1. ( т.1 а.с. 27)

Відповідно до Висновку експерта № 2629-23 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 12.01.2024 року Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз встановлено:

По питанню №1. Підпис від імені ОСОБА_1 , що розміщений в графі Позичальник оригіналу додаткової угоди, укладеної 02.09.2022 року до договору позики від 02.10.2020 № 02/10/20 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням справжньому її підпису.

По питанню № 2. Підпис від імені ОСОБА_1 , що розміщений в оригіналі розписки від 02.09.2022 до договору позики від 02.10.2020 № 02/10/20-1 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням справжньому її підпису.

По питанню № 3. Рукописний текст від імені ОСОБА_1 , що розміщений під друкованим текстом оригіналу розписки від 02.09.2022 до договору позики від 02.10.2020 № 02/10/20-1 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням справжньому її підпису. ( т.2 а.с. 133-144)

З висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2121-24 за результатами судової психологічної експертизи, проведеної із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа від 28.10.2024 року вбачається, що для ОСОБА_1 під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 обставини справи були не реальними, а абстрактними та такими що не в повній мірі відповідають вчиненим діям; під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 ОСОБА_1 імовірно перебувала у психологічній залежності від ОСОБА_3 ; на час підписання розписки про отримання грошових коштів в борг від 02.09.2022 року ОСОБА_1 , з урахуванням обставин впливу з боку ОСОБА_3 на неї, методами психологічного впливу, не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку та керувати ними; ОСОБА_1 , з урахуванням визначених обставин, не здатна була у повному обсязі та повною мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідки під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 не могла повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 ; психологічний вплив ОСОБА_3 суттєво змінив психоемоційний стан ОСОБА_1 та вольову регуляцію її поведінки під час підписання Договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 не могла повною мірою усвідомлено приймати рішення щодо підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 , адекватне ситуації, та повною мірою усвідомлено реалізувати його; за результатами психологічного дослідження із використанням комп`ютерного поліграфа значущих реакцій, які свідчать про те, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 та/або іншої особи грошові кошти під час укладання договору позики грошових коштів від 02.10.2020 року не виявлено; за результатами психологічного дослідження із використанням комп`ютерного ипграфа виявляються значущі реакції, які свідчать про те, що ОСОБА_1 підписала Договір позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 за проханням ОСОБА_3 ; за результатами психологічного дослідження із використанням комп`ютерного поліграфа значущих реакцій, які свідчать про те, що ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 про отримання у борг грошових коштів в розмірі 2 014 431,30 грн, що еквівалентно 50 487 доларам США не виявлено; за результатами, психологічного дослідження із використанням комп`ютерного поліграфа у ОСОБА_1 значущих реакцій, які свідчать про передачу їй ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 2 014 431,30 грн, що еквівалентно 50 487 доларам США не виявлено ( т.4 а.с.18-44)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними додаткової угоди від 02.09.2022 року та розписки від 02.09.2022 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020, суд першої інстанції виходив того, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є недоведеними, оскільки позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження своїх доводів, що вона вчинила цей правочин під впливом обману, наявності умислу з боку другої сторони правочину або через інших осіб за домовленістю з нею.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;наявність підстав для оспорення правочину;встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Так, Верховний Суд в постанові від 14.03.2019р. №755/3903/17 зробив висновки щодо введення в оману сторони правочину, зазначивши, що тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину йог контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставини, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Верховний Суд зауважив, що стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести:

по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;

по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах породжених правочином;

по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18, зазначено, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступати не можуть. У разі обману наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається неправильна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі N 761/12692/17 (провадження N 61-37390свп18)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачка ОСОБА_1 не довела, що на момент укладення оспорюваного договору позики її було введено в оману щодо правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення.

Судом першої інстанції вірно не враховано Висновки експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2121-24 за результатами судової психологічної експертизи, проведеної із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа від 28.10.2024 року.

Так, експертом встановлено, що для ОСОБА_1 під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 обставини справи були не реальними, а абстрактними та такими що не в повній мірі відповідають вчиненим діям; під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 ОСОБА_1 імовірно перебувала у психологічній залежності від ОСОБА_3 ; на час підписання розписки про отримання грошових коштів в борг від 02.09.2022 року ОСОБА_1 , з урахуванням обставин впливу з боку ОСОБА_3 на неї, методами психологічного впливу, не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм оцінку та керувати ними; ОСОБА_1 , з урахуванням визначених обставин, не здатна була у повному обсязі та повною мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідки під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 не могла повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 ; психологічний вплив ОСОБА_3 суттєво змінив психоемоційний стан ОСОБА_1 та вольову регуляцію її поведінки під час підписання Договору позики №02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 не могла повною мірою усвідомлено приймати рішення щодо підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 із ОСОБА_2 , адекватне ситуації, та повною мірою усвідомлено реалізувати його; за результатами психологічного дослідження із використанням комп`ютерного поліграфа значущих реакцій, які свідчать про те, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 та/або іншої особи грошові кошти під час укладання договору позики грошових коштів від 02.10.2020 року не виявлено; за результатами психологічного дослідження із використанням комп`ютерного ипграфа виявляються значущі реакції, які свідчать про те, що ОСОБА_1 підписала Договір позики № 02/10/20-1 від 02.10.2020 за проханням ОСОБА_3 ; за результатами психологічного дослідження із використанням комп`ютерного поліграфа значущих реакцій, які свідчать про те, що ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 про отримання у борг грошових коштів в розмірі 2 014 431,30 грн, що еквівалентно 50 487 доларам США не виявлено; за результатами, психологічного дослідження із використанням комп`ютерного поліграфа у ОСОБА_1 значущих реакцій, які свідчать про передачу їй ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 2 014 431,30 грн, що еквівалентно 50 487 доларам США не виявлено ( т.4 а.с.18-44).

Натомість, вказаний Висновок жодним чином не підтверджує позиції позивачки ОСОБА_1 щодо спільних та послідовних дій відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на введення позивачки в оману з метою підписання нею договору позики та подальшого заволодіння її майном.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, цей Висновок є недостатнім доказом для підтвердження доводів позивачки про введення її в оману відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо суттєвих умов Договору позики та неотримання грошових коштів від позичальника, оскільки він є джерелом вірогідної інформації, орієнтовним визначенням уявлення досліджуваної особи про певні події.

Інших доказів щодо введення її в оману під час підписання Договору позики № 02/10/20-1 від 02 жовтня 2020 року позивачкою суду не надано.

До того ж, як вірно враховано судом першої інстанції, на забезпечення виконання умов Договору позики № 02/10/20-1 від 02 жовтня 2020 року, цього ж дня між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 додатково укладався Договір застави транспортного засобу позивачки, який посвідчувався нотаріально; серед умов Договору позики було встановлення gps- трекеру на транспортний засіб та дотримання умов не вчинення будь-яких дій, які можуть призвести до порушення його роботи чи демонтажу; позивачкою нотаріально надавалась генеральна довіреність на керування заставним транспортним засобом, однак ці додаткові дії, відповідно умов Договору, позики не викликали у неї негативної реакції, заперечень чи будь-яких активних дій з її боку, як при укладенні Договору позики та і протягом тривалого проміжку часу аж до подачі позову до суду.

Установивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору позики вона була введена в оману, суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновком експерта підтверджено факт того, що вона не підписувала Додаткову угоду від 02 вересня 2022 року та розписку від 02 вересня 2022 року, не мають правового значення для вирішення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору позики № 02/10/20-1 від 02 жовтня 2020 року, як такого, що укладений внаслідок обману, адже, укладення вказаних правочинів відбулося через два роки після укладення оспорюваного Договору позики, а тому їх нікчемність не має правового значення для встановлення обставин укладення цього Договору.

Щодо вимог позивача про визнання недійсними Додаткової угоди від 02 вересня 2022 року та розписки від 02 вересня 2022 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обрання позивачкою неефективного способу захисту її порушеного права в цій частині позовних вимог.

Так, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі №145/2047/16-ц (постанова від 16 червня 2020 року) дійшла правового висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася з вимогою про визнання недійсними Додаткової угоди від 02 вересня 2022 року та розписки від 02 вересня 2022 року, посилаюсь на те, що ці правочини не підписувала, що підтверджено висновком експерта.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі №145/2047/16-ц (постанова від 16 червня 2020 року) констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, вимога ОСОБА_1 про визнання недійсними Додаткової угоди від 02 вересня 2022 року та розписки від 02 вересня 2022 року не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , - залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: