Справа №949/838/25
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

09 квітня 2025 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Отупор К.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дубровицька міська рада Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою та просить встановити факт її проживання в с. Берестя, Сарненського (Дубровицького) району, Рівненської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, в період з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року.

Заява мотивована тим, що вона постійно проживала у с. Берестя Сарненського району Рівненської області у період з 26 квітня 1986 року по даний час. Так, вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Берестя, Дубровицького (зараз Сарненського) району. Село Берестя, відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 21 липня 1991 року №106, відноситься до зони

гарантованого добровільного відселення. Крім того, вона є потерпілою особою від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 15 квітня 1997 року, яке видане Рівненською облдержадміністрацією, що, в свою чергу, також підтверджує факт її проживання в зоні

гарантованого добровільного відселення. У 1989 році вона вступила до костромського ордену трудового червоного прапора технологічного інституту за спеціальністю "Технологія прядіння". У вказаному навчальному закладі вона навчалася на заочній формі навчання. Тобто з моменту вступу до вищого навчального закладу у 1989 році та по день його закінчення, а саме 23 червня 1995 року, вона продовжувала проживати в с. Берестя, Дубровицького району Рівненської області, хоча і значилася такою, що перебувала на навчанні. Поряд з цим, незважаючи ні на що, вона двічі на рік їздила до міста кострома російської федерації для здачі екзаменаційних сесій, які тривали близько 14 днів кожна, після чого завжди поверталася до с. Берестя, Дубровицького району Рівненської області, де проживала. На даний час звернутися до вищевказаного навчального закладу із запитом про надання більш детальної інформації про терміни, форму мого навчання, тощо, вона не спроможна з причин віддаленості мого місцезнаходження та загострення українсько-російських відносин, у зв`язку з російською агресією проти України. Однак, у період навчання вона дійсно проживала в с. Берестя, Дубровицького району Рівненської області. Зокрема, у 1990 році вона вийшла заміж. Їх з чоловіком вінчання відбувалося у Свято-Миколаївському храмі м. Дубровиця, а святкування весілля в с. Берестя. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народився син ОСОБА_2 , місцем народження якого значиться с. Берестя, Дубровицького району Рівненської області. Дитина була народжена у пологовому відділенні Дубровицької центральної районної лікарні, що підтверджується відповідною довідкою. Її син був охрещений у Свято-Миколаївському храмі м. Дубровиця. Після народження дитини вона продовжувала проживати в с. Берестя, постійно знаходилася біля сина, забезпечувала систематичне відвідування медичних закладів, зокрема для проведення профілактичних щеплень для дитини. Окрім того, у спірний період часу вона також проходила профілактичні щеплення в фельдшерсько-акушерському пункті в с. Берестя. Дані обставини підтверджуються картками профілактичних щеплень на її ім`я. Окремим підтвердженням того, що вона разом зі своїм сином проживала в с. Берестя, є посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи на ім`я її сина ОСОБА_2 . Також зазначаю, що проживаючи в с. Берестя, вона займалася домашнім господарством, доглядала прилеглі до будинку садок та город, що, зокрема, можуть підтвердити її сусіди. Батько дитини був військовим, постійно перебував у відрядженні, а тому не міг брати повноцінну участь у вихованні ОСОБА_3 , а відтак вона виховувала сина практично одноособово, перебуваючи в с. Берестя. У селі Берестя вона продовжує проживати і по даний час. Окремо зазначаю, що місто Дубровиця та село Бережниця, де вона періодично знаходилася у спірний період, відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 21 липня 1991 року №106, також відносяться до зони гарантованого добровільного відселення. Проте довідка органу місцевого самоврядування не враховує моє перебування за місцем проживання в період навчання в місті кострома російської федерації. У зв`язку з тим, що у неї на даний час виникла необхідність в оформленні документів для отримання різних компенсацій та пільг, що передбачені в тому числі і Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", вона почала збирати документи, які підтверджують її проживання в описаний вище період в с. Берестя, Сарненського району Рівненської області, однак зібравши необхідні документи, підтвердити вищевказані періоди в інший спосіб, як у судовому порядку, неможливо.

Дослідивши заяву та додані до неї матеріали, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 7 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.

Як вбачається з доданої копії посвідчення категорія 3 серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є особою, що має статус потерпілої від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Звернення до суду, як вбачається із заяви та доданих до неї матеріалів, мотивоване тим, що заявник є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, а тому має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В силу вимог частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частина 3 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України).

Отже, при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Так, перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений змістом частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України. Втім, встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до зазначеного переліку не входить.

Разом з тим, згідно із частиною 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що в порядку цивільного судочинства розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц.

Отже, основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України від 28 лютого 1991 року "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З огляду на документи, які є у матеріалах справи, заявниця звернулася до суду з метою отримання доказу, який би підтверджував правомірність її дій, спрямованих на отримання компенсацій та пільг відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема підтвердження факту проживання на території радіоактивного забруднення.

Тобто, предметом розгляду в даному випадку є встановлення факту, від якого залежить виникнення немайнових прав заявника, а безпосередньо право останньої на отримання компенсацій та пільг, тобто існує спір про право, що має бути предметом розгляду справи у позовному провадженні.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Отже, зважаючи на вищевказані норми законодавства та позицію Верховного Суду, зокрема викладену у листі від 01 січня 2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, коли встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Зважаючи на вказане, дана заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки спір щодо права на отримання коменсацій та пільг відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

З аналізу вказаних вище норм права слід зробити висновок про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки спір, який виник між особою, яка бажає отримувати компенсації та пільги у відповідності до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Зі змісту пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вбачається, що у кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній на підставі. У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, заява про встановлення факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, відповідно до частини 4 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 186, 259-261, 315, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,

П О С Т А Н О В И В :

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дубровицька міська рада Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького

районного суду К.М. Отупор