Справа № 372/6582/24
Провадження № 2-511/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Висоцької Г.В., за участю секретаря судового засідання Куник О.В., розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у закритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, в якому просив місце проживання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 за місцем реєстрації або проживання.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період часу з 17.09.2011 по 23.05.2024 року. Від цього шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з позивачем. Відповідачка у 2022 році виїхала до Польщі, з того часу наш син постійно проживає з ним. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матір`ю з дитиною. Мати взагалі не приймає участі в утриманні дитини. Матеріальної допомоги на сина не надає, в вихованні сина участі не приймає. Не цікавиться розвитком та почуттями дитини. Таким чином, проживання сина разом із позивачем відповідатиме його інтересам.

Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 12.12.2024 року прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче засідання, зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Обухівської міської ради Київської області надати висновок із вказаного питання.

19.12.2024 року від відповідачки ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому остання зазначила, що вона дійсно проживає у Польщі, не має наміру чинити перешкоди своєму синові та вивозити його до іншої країни. Вона не працює, змоги утримувати дитину не має, просила визначити місце проживання їх спільного сина ОСОБА_4 разом із батьком.

28.01.2025 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області замінено неналежний орган опіки та піклування на належний за місцем проживання дитини - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області; зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області скласти висновок щодо розв`язання спору, та надати його до наступного судового засідання.

07.03.2025 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи позовної заяви, пояснив, що з 8 років син проживає із ним, після початку війни дружина - відповідачка по справі на строк близько одного року вивозила його за кордон до Польщі. Після спливу одного року дитина повернулася, так як не змогла пристосуватися до нового середовища, відчувала сильну потребу в спілкуванні із однолітками в українській школі та занятті футболом, як багатолітньому хобі, яке не було доступне дитині в Польщі. В даний час у відповідачки склалися шлюбні стосунки із іншим чоловіком в Польщі, в них народилася дитина. Відповідачка намагається підтримувати зв`язок із сином через телефонні розмови, в яких потребує ОСОБА_4 , проте вихованням в Україні займається виключно позивач, на якого також покладений обов`язок в повному обсязі щодо утриманні дитини, відповідачка цей обов`язок не розділяє.

У судове засідання відповідачка не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, щодо позовних вимог не заперечила.

Представниця Органу опіки та піклування ВК УМР подала до суду рішення «Про доцільність визначення місця проживання» та висновок від 20.03.2025 року №128.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, виснує таке.

Судом встановлено, що 17 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області за актовим записом № 78 укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась спільна дитина - син ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження дитини видане Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області від 26 грудня 2011 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 травня 2024 року по справі № 372/1669/24 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області за актовим записом № 78 - розірвано.

Як зазначено у позовній заяві та підтверджено відповідачкою у відзиві, ОСОБА_2 у 2022 році виїхала до Польщі.

ОСОБА_5 постійно проживає із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою № 141 від 12.11.2024 року виданою комунальним підприємством «Підприємство по обслуговуванню житла української міської ради» та Актом обстеження квартири/житлового будинку про проживання АДРЕСА_2 від 12.11.2024 р.

У судовому засіданні позивач підтвердив, що він повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Він ніколи не перешкоджав і не маю наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною.

ОСОБА_5 відвідує Академічний ліцей №2 Української міської ради Обухівського району Київської області. Наразі навчається в 7 класі.

Рішенням Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області «Про доцільність визначення місця проживання» затверджено висновок від 20.03.2025 року №128, яким визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 за місцем реєстрації або проживання.

Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

У свою чергу поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до їх неповнолітніх дітей та їх реалізації.

За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18).

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17.

Відтак, при вирішенні питання про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, згоду матері на проживання малолітньої дитини з батьком, приходить до висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 .

При цьому суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги - задовольнити.

Визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за місцем реєстрації або проживання останнього.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Висоцька Г.В.