(2/199/1832/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

16.04.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Авраменка А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі договору факторингу №15/12/21 від 15 грудня 2021 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за кредитним договором №7787 від 23 липня 2019 року, розмір заборгованості якої станом на 13 грудня 2024 року становить в загальному розмірі 79430,79 гривень, з яких: 63581,08 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1,12 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 15848,59 гривень заборгованість за комісією. Оскільки відповідач наявну в неї заборгованість за вказаним кредитним договором не погасила, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищевказаним кредитним договором в повному обсязі, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача нараховані на борг за тілом кредиту на підставі ст.625 ч.2 ЦК України за період з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року 3% річних в розмірі 365,81 гривень, а також інфляційні втрати в розмірі 2249,69 гривень.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 23 липня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено кредитний договір №7787, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 74400 гривень строком на 60 місяців, зобов`язавшись повернути кредит до 23 липня 2024 року щомісячними платежами, сплативши за користування кредитом 0,001% річних на строкову заборгованість та 56% річних на прострочену заборгованість, а також щомісячну комісію за обслуговування кредиту з 23 липня 2019 року по 22 листопада 2020 року в розмірі 5% від суми кредиту, з 23 листопада 2020 року по 22 лютого 2022 року 4%, з 23 лютого 2022 року по 22 травня 2023 року 3%, з 23 травня 2023 року по 23 липня 2024 року 1,95%. При цьому зміст укладеного міст сторонами кредитного договору не містить положень щодо порядку та умов дострокового повернення кредиту на вимогу кредитодавця. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору, випискою по особовому рахунку позичальника.

Із матеріалів справи також встановлено, що позичальник, на відміну кредитодавця, не виконала належним чином взяті на себе договірні зобов`язання, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість перед АТ «Банк Кредит Дніпро», загальний розмір якої станом на 14 грудня 2021 року становив в загальному розмірі 79430,79 гривень, з яких: 63581,08 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1,12 гривень заборгованість за процентам за користування кредитом, 15848,59 гривень заборгованість за комісією. Викладені обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості.

15 грудня 2021 року між АТ «Банк Кредит Дніпро», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №15/12/21, за умовами якого з урахуванням витягу з реєстру боржників позивач набув належних АТ «Банк Кредит Дніпро» прав вимоги за кредитним договором №7787 від 23 липня 2019 року, а саме права на стягнення кредитної заборгованості, розмір якої станом на момент укладення означеного договору відступлення прав вимоги в загальному розмір зазначено як 79430,79 гривень, з яких: 63581,08 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1,12 гривень заборгованість за процентам за користування кредитом. При цьому відомості про іншої складової заборгованості, зокрема заборгованості за комісією, витяг з реєстру боржників не містить. Дані обставини підтверджуються копією договору факторингу, копією акту приймання-передачі реєстру боржників, копією витягу з реєстру боржників, копією платіжної інструкції, копією акту приймання-передачі прав вимоги.

При цьому матеріали справи не містять жодних доказів застосування кредитодавцем та/або позивачем визначеного в договорі та Законі України «Про споживче кредитування» порядку реалізації права вимоги дострокового повернення кредиту. В той же час, позивачем на заборгованість за тілом кредиту на підставі ст.625 ч.2 ЦК України за період з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року нараховані 3% річних в розмірі 365,81 гривень, а також інфляційні втрати в розмірі 2249,69 гривень.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Споживче кредитування».

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»).

За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Споживче кредитування».

Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

В свою чергу, наведені вище підстави та порядок реалізації права кредитодавця вимагати дострокового повернення споживчого кредиту знайшли своє подальше уточнення у нормі ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), якою передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором №7787 від 23 липня 2019 року з урахуванням на договір факторингу №15/12/21 від 15 грудня 2021 року, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи знайшли підтвердження факти укладення таких договорів із дотриманням вимог законодавства щодо порядку їх укладення, змісту та форми таких договорів, а також підтверджено факт набуття позивачем, як новим кредитором, прав вимоги первісного кредитора до відповідача за вказаним кредитним договором, та встановлено невиконання відповідачем своїх зобов`язань за цим кредитним договором по відношенню до кредитодавця, що зумовило виникнення у відповідача кредитної заборгованості та права у позивача вимагати її стягнення на свою користь в судовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, однак частково шляхом стягнення кредитної заборгованості станом на 13 грудня 2024 року в загальному розмірі 63582,2 гривень, з яких: 63581,08 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1,12 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом.

Частковість задоволення позовних вимог полягає у відмові в стягненні такої складової заявленої до стягнення кредитної заборгованості як комісія, а також у відмові в стягненні нарахованих позивачем на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення комісії, суд керувався тим, що означена складова заявленої до стягнення кредитної заборгованості та її розмір не передбачені (не вказані) у витязі з реєстру боржників до договору факторингу №15/12/21 від 15 грудня 2021 року. А оскільки за змістом п.п.1, 2, 8 договору факторингу фактор (позивач у даній справі) набуває прав вимоги до боржників, зокрема до відповідача по справі, в обсязі та розмірі, що вказані у відповідному реєстрі боржників, суд не знаходить передбачених законом підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за комісією.

Щодо нарахованих позивачем на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, то відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування (строку, на який надавалась позика) внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному договорі, або внаслідок реалізації кредитором свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом (позикою) в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором (договором позики) проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування (строку, на який надається позика). Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц.

Законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. При цьому кредитний договір (договір позики) може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем (позикодавцем) й після спливу визначеного кредитним договором (договором позики) строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наведена вище правова позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 25 травня 2021 року по справі №149/1499/18, від 18 січня 2022 року по справі №910/17048/17, а також у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №5017/1987/2012.

Відтак, з вищевикладеного слідує, що можливість нарахування на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат набувається кредитором з дня спливу строку кредитування. Як слідує зі змісту кредитного договору №7787 від 23 липня 2019 року, строк кредитування сплив лише 23 липня 2024 року, а позивачем здійснено нарахування на підставі ст.625 ч.2 ЦК України за період з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року. Відтак, в суду наразі немає підстав стверджувати про правомірність означених нарахувань, а отже немає і підстав для їх стягнення з відповідача. При цьому, враховуючи, що змістом кредитного договору не передбачено право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, а також з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних доказів реалізації первісним кредитодавцем та/або позивачем такого права в порядку ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.1050 ЦК України (в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України), в суду відсутні підстави вважати, що 15 грудня 2021 року для позичальника настав строк повного дострокового виконання кредитного зобов`язання, а у позивача виникло право на застосування із вказаної дати положень ст.625 ч.2 ЦК України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1877,25 гривень, а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5866,41 гривень, а всього 7743,66 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 13 Закону України «Споживче кредитування», ст.ст.11, 15, 16, 202, 205, 207, 512-514, 516, 525, 526, 530, 601-612, 625, 626, 629, 639, 1054, 1055, 1077-1079, 1082 ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса останнього відомого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» (; адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8) заборгованість за кредитним договором №7787 від 23 липня 2019 року станом на 13 грудня 2024 року в загальному розмірі 63582,2 гривень, з яких: 63581,08 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1,12 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У рахунок відшкодування судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса останнього відомого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» (; адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8) судовий збір в розмірі 1877,25 гривень, а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5866,41 гривень, а всього 7743,66 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко