Справа № 308/2266/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 квітня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 липня 2023 року, ухвалене головуючою суддею Хамник М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним технічного паспорту на господарську споруду та договору про надання послуг

встановив:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним технічного паспорту на господарську споруду: сарай під літ. Д, що розташовані по АДРЕСА_1 та договору з ТОВ «Управління житлом» про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_2 та господарська споруда: сарай під літ «Д», що розташовані в АДРЕСА_3 належать ОСОБА_3 , у якої у свою чергу орендує квартиру позивач. Він також має право користуватися земельною ділянкою, яка відноситься до вказаного будинку. За твердженням ОСОБА_1 , відповідач шляхом підробки документів виготовив технічний паспорт та договір з ТОВ «Управління житлом» до якого вніс запис про сарай, який належить ОСОБА_3 внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 останнім пошкоджено квартиру та сарай будинку АДРЕСА_3 .

З врахуванням вказаного, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним технічний паспорт ОСОБА_2 на господарську споруду, а саме: сарай під літ. «Д», що розташований в АДРЕСА_3 та договір з ТОВ «Управління житлом» про надання послуг.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимоги. Вважає, що дане рішення прийняте з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вважає, що вирішуючи даний спір, суд вийшов за межі позовних вимог та не досліджено всіх доказів. Зазначає, що ним доведено обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а відповідачем не спростовано такі доводи. При цьому суд вважав, що предметом позову є визнання недійсним технічного паспорту у частині визначення оцінки гаража.

У дане судове засідання з`явились позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що з відповіді на запит ТОВ «Юридична фірма «МС», наданої ТзОВ «Управління житлом» слідує, що згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно №11924628 від 30.12.2013 сарай літера «Д» по АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с.12).

Згідно договору №23-01-05-3 від 05.01.2023 позивач орендує в ОСОБА_4 приміщення площею 10 кв.м. в кв. АДРЕСА_2 . Такий договір укладено на строк з 05.01.2023 по 01.12.2024. Орендна плата складає 1 000 грн. (а.с.5-6).

Договором від 29.01.2020 між ТОВ «Управління житлом» та ОСОБА_2 врегульовано правовідносини, які стосуються забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій (а.с.9).

З довідки за результатом звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області з приводу заволодіння майном за адресою: АДРЕСА_1 та підробки приватизаційних документів, інформація викладена у такому зверненні не знайшла свого підтвердження (а.с.13-14).

Згідно відповіді на запит за №21-01-05-15 від 06.01.2021 щодо прийняття в експлуатацію самовільного збудованого об`єкту гр. ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 , Ужгородська міська рада повідомила, що управлінням державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації та видача сертифікату про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта на вищевказану адресу не здійснювалось (а.с.10).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 55 Конституції України закріплено основоположне право на судовий захист, яке полягає в оскарженні в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Крім того, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону від 19 червня 1992 року N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

В ч. 2 ст. 10 Закону N 2482-XII зазначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають

У статті 1 Закону України від 29 листопада 2001 року N 2866-III "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" вказано, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Офіційне тлумачення цих положень зробив Конституційний Суд України у Рішенні від 02 березня 2004 року N -4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), де зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (пункт 1.1).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначає, що одним з аспектів справедливого судочинства є доступ до суду. Наприклад, у справі Беллет проти Франції (Bellet v. France) суд зазначає: «рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві».

У своїй постанові Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.12.2024 у справі №910/21682/15 виснував, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 зводяться до того, що він користується частиною квартири АДРЕСА_4 , та сараєм згідно договору №23-01-05-3 від 05.01.2023, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу №4562 від 30.10.2013, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак відповідач виготовив паспорт на господарську споруду, а саме: сарай під літ. «Д», що розташований за вже згаданою адресою та уклав договір з ТОВ «Управління житлом» та вніс запис про сарай, в той час, як такий знаходиться у володінні ОСОБА_3 та користуванні ОСОБА_1 , а тому вважає, що такий паспорт та договір слід визнати недійсними.

Згідно позиції викладеної у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.

Шляхом моніторингу ЄДРС, апеляційним судом було встановлено, що в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області на розгляді перебуває справа №308/1302/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном. Дана справа стосується одного і того ж майна сарая під літерою «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

У постанові Закарпатського апеляційного суду від 24.11.2022 у справі №308/13109/13-ц предметом даного спору було визнання права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 .

Колегією суддів апеляційного суду в рамках вищезгаданої справи було зроблено висновок, що визнання права власності на господарську споруду пред`явлено до не усіх належних відповідачів, що є безумовною підставою в цій частині для відмови у його задоволенні. Оскільки, відповідно до технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_5 від 22.06.1967 року господарське приміщення вже було побудовано та знаходилось у спільному користування власників трьох квартир та яке поділено на три самостійні приміщення, по одному для кожної квартири. Частина з даного сараю знаходиться у користуванні власника квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_2 .

Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_2 здійснив приватизацію даної квартири АДРЕСА_7 та законно вважав, що підсобне приміщення (комора), яка являється частиною господарської будівлі під літерою «Д» є в його законному розпорядженні.

Як зазначив у своєму рішенні Конституційний суд від 02.03.2004 №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників

багатоквартирного будинку, вступу до нього.

З вищенаведеного слідує, що сарай під літерою «Д», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 перебував та знаходиться у спільному користуванні всіх трьох власників кватрир, що і підтверджено постановою Закарпатського апеляційного суду від 24.11.2022 у справі №308/13109/13-ц та відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Як зазначає відповідач, через вищезазначене він звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із позовом про визнання частини договору купівлі-продажу недійсним в частині продажу ОСОБА_3 сараю і справа №308/15533/22 перебуває на розгляді на даний момент, про що також свідчать відомості з ЄДРСР.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2024 у справі №757/57816/20-ц).

Таким чином, доводи позивача не знайшли свого підтвердження, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Крім цього, твердження позивача, що ним не було долучено довідку від 17.02.2021 від Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, на яку посилався суд першої інстанції, не заслуговує на увагу, оскільки під час подання позову ним було вказано в додатках до позовної заяви додатком під номером 9 та 10 є матеріали ЄО 3283 а1.JPG та матеріали ЄО 3283 а2.JPG, що спростовує дане твердження.

Отже, колегія суддів апеляційного суду, приходить до обґрунтованих висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 липня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: