ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3321/25 Справа № 203/2831/21 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року у складі судді Ханієвої Ф.М. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_2 , яка після реєстрації шлюбу 14.04.2022 року змінила прізвище на ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-10, 36-45), в обґрунтування якого, з урахуванням редакції позовної заяви від 12.08.2021 року та ухвал суду від 20.09.2023 року, від 13.12.2023 року, посилалась на те, що вона застрахувала у відповідача транспортний засіб та обумовила, що транспортний засіб використовуватиметься для оренди/прокату. Так, між позивачем та відповідачем 07.02.2019 року був укладений договір СТД №3989733 добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика».

За договором №1 позички (безкоштовного користування) транспортних засобів від 20.11.2019 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_4 , позивач передала, а користувач прийняла в безкоштовне тимчасове користування транспортний засіб, марки Nissan Rogue, д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, строком на один рік з автоматичною пролонгацією на такий самий строк.

Позивач діяла добросовісно та передала транспортний засіб в оренду, що спеціально та прямо передбачалось страховим договором.

Відбувся страховий випадок, коли 06.05.2020 року ОСОБА_4 передала автомобіль марки Nissan моделі Rogue, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, в оренду громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за що останні внесли заставу 700 доларів США та плату за оренду в розмірі 200 доларів США.

Після отримання у своє володіння вказаного транспортного засобу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після завершення строку оренди автомобіля не повернули його позивачу, чим фактично вчинили викрадення майна позивача, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом.

Відповідні обставини розслідуються в рамках кримінального провадження №0003984 від 11.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України. Наразі кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду та позивач має статус потерпілого, а ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є обвинуваченими.

Проте, відповідач до 12.09.2020 року, тобто 4 місяці з дня отримання відповідачем заяви позивача про здійснення страхової виплати, не здійснив страхову виплату, та листом від 05.02.2021 року №171/1 відповідач повідомив позивача про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування на підставі п.17.3.9. страхового договору, чим порушив свої зобов`язання за страховим договором в частині обов`язку виплатити страхове відшкодування.

На думку позивача, незаконне заволодіння транспортним засобом є різновидом викрадення майна та входить до ризику «Викрадення» за страховим договором.

Отже, у спірному випадку відбулась страхова подія викрадення майна, тому наявна фактична та юридична підстава для виплати позивачу страхового відшкодування за договором.

За розрахунком позивача, останнім днем строку виконання грошового зобов`язання відповідачем було 12.09.2020 року на суму 311 493,60 грн.

Також позивач зазначила щодо необхідності застосування положень ст. 625 ЦК України, у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, та розмір пені за умовами договору, а саме: 9 531,70 грн розмір пені, відповідно до п.23.8 договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» від 07.02.2019 року СТД №3989733; 31 460,85 грн розмір інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України; 7 834,28 грн розміру 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Крім того, позивач стверджує, що їй завдано моральну шкоду у вигляді душевних страждань та приниження її гідності, яку вона оцінила у 20 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» (правонаступник ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА») на її користь: - 311 496,60 грн розміру страхового відшкодування, відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» від 07.02.2019 року СТД №3989733; - 9 531,70 грн розміру пені, відповідно до п. 23.8 договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» від 07.02.2019 року СТД №3989733; - 31 460,85 грн розміру інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України; - 7 834,28 грн розміру 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України; - 20 000,00 грн моральної шкоди; - 15000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 :

- 311 496,60 грн (триста одинадцять тисяч чотириста дев`яносто шість гривень 60 копійок) розміру страхового відшкодування, відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» від 07.02.2019 року СТД №3989733;

- 9 531,70 грн (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять одна гривня 70 копійок) розміру пені, відповідно до п.23.8 договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» від 07.02.2019 року СТД №3989733;

- 31 460,85 грн (тридцять одна тисяча чотириста шістдесят гривень 85 копійок) розміру інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України;

- 7 834,28 грн (сім тисяч вісімсот тридцять чотири гривні 28 копійок) розміру 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 603,20 грн (три тисячі шістсот три гривні 20 копійок) (т. 2 а.с. 133-137).

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «ВУСО» посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (т. 2 а.с. 193-199).

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Трофімова Д.Ю. скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 222-224).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін враховуючи наступне.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.11.2019 року між ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», правонаступником якого є ПрАТ «СК «ВУСО» (страховик), та позивачем ОСОБА_7 (після зміни прізвища ОСОБА_8 (страхувальник та вигодонабувач) був укладений договір СТД №3489733 добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» застрахований транспортний засіб автомобіль марки Nissan Rogue, д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 , строк дії договору: з 08.11.2019 року по 07.11.2020 року; страхова сума щодо транспортного засобу: 380 000,00 грн.

Предметом договору страхування є майновий інтерес, що не суперечить закону, пов`язаний з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом, зазначеним в договорі (п.15.1 договору).

Страховим випадком за цим договором є пошкодження, знищення або втрата застрахованого транспортного засобу внаслідок настання зазначених у договорі подій (страхових ризиків), що фактично сталася в період дії договору та не підпадає під виключення зі страхових випадків та обмеження страхування, передбачені договором, внаслідок чого виникає зобов`язання страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальникові або вигодонабувачеві (п.16.1 договору).

Договір може бути укладено на випадок настання таких страхових ризиків, зокрема: «Збиток» («Стандартний пакет») в тому числі, протиправні дії третіх осіб; «Викрадення-А» протиправне заволодіння в результаті крадіжки, грабежу або розбою застрахованим транспортним засобом, який знаходився на стоянці, що охороняється, або в закритому гаражі, обладнаному замками, при наявності слідів злому (пп.16.2.3 п.16.2 договору); «Викрадення-Б» викрадення транспортного засобу з будь-якого місця в будь-який час доби (пп.16.2.4 п.16.2 договору).

Розділом 17 договору передбачені виключення зі страхових випадків та обмеження страхування, підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Так, зокрема, не підлягають відшкодуванню збитки, що виникли за обставин: викрадення або пошкодження будь-якого обладнання з салону транспортного засобу без наявності слідів злому (пошкодження дверей, розбите скло тощо) (пп.17.3.7 п.17.3 договору); втрата експлуатаційних якостей, які не впливають на безпеку дорожнього руху, а саме, незначні пошкодження (сколи) лакофарбового покриття без слідів деформації, отримані внаслідок постійного впливу дрібних частинок асфальтового покриття, бітуму тощо; потертості і подряпини вітрового скла без сколів, пошкодження вітрового скла внаслідок експлуатації після неякісного ремонту транспортного засобу, потертості, подряпини, плями тощо в салоні транспортного засобу (на сидіннях, оббивці (обшивці), внутрішніх панелях, приладах, в тому числі мультимедійних та навігаційних), засобах управління і безпеки, декоративній обробці тощо) (пп.17.3.9 п.17.3 договору); незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене у інший спосіб, ніж крадіжка, грабіж чи розбій (наприклад, внаслідок шахрайських дій третіх осіб) (пп.17.3.19 п.17.3 договору).

Страховик має право, зокрема, відстрочити прийняття остаточного рішення про подію, зокрема: до закриття кримінального провадження або винесення рішення судом і закінчення процедури оскарження такого рішення, якщо відповідними правоохоронними органами було розпочато досудове розслідування проти страхувальника або його представників, і ведеться розслідування обставин, що призвели до виникнення збитку, то страхове відшкодування не виплачується до закінчення розслідування та прийняття рішення уповноваженим правоохоронним органом про закриття кримінального провадження або набрання законної сили вироком суду (пп.19.3.5.3 п.19.3.5. договору); відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених договором і чинним законодавством України (пп.19.3.7 п.19.3.7 договору).

Страховик зобов`язаний, зокрема, повідомити страхувальнику про відмову або відстрочку у виплаті страхового відшкодування в письмовій формі з мотивованим обґрунтуванням причин такої відмови або відстрочки протягом 15 днів із дня прийняття відповідного рішення (пп.19.4.5. п.19.4 договору).

У розділі 21 договору передбачені умови визначення розміру страхового відшкодування, зокрема, при настанні страхового випадку за ризиком «Викрадення» (п.21.15).

Страхові відшкодування підлягають виплаті після повного встановлення обставин, причин і розміру завданих збитків, внаслідок настання страхового випадку на підставі письмової заяви одержувача страхового відшкодування та страхового акта, складеного страховиком (п.23.1 договору).

На строк до 4-х місяців після одержання всіх документів, передбачених для відповідної події і зазначених у п. 22.1 договору, якщо при настанні події страхувальник не звернувся в Центр сервісної підтримки страховика з місця пригоди або настання події спричинило людські жертви чи збитки, що перевищують 70% вартості транспортного засобу, а також у випадку «Викрадення» транспортного засобу. При цьому строк складання страхового акта також продовжується на строк до 4-х місяців (пп.23.3.2 п.23.3 договору).

Страховик може відстрочити прийняття рішення про визнання події страховим випадком, у томі числі про здійснення виплати або відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування, зокрема: до закриття кримінального провадження або винесення рішення судом і закінчення процедури оскарження такого рішення, якщо відповідними правоохоронними органами розпочато досудове розслідування проти страхувальника або його представників, і ведеться розслідування обставин, що призвели до виникнення збитку, то страхове відшкодування не виплачується до закінчення розслідування та прийняття рішення уповноваженим правоохоронним органом про закриття кримінального провадження або набрання законної сили вироком суду (пп.23.3.3 п.23.3 договору).

У розділі 24 п.24.1 договору передбачені підстави для відмови страховика здійснити виплату страхового відшкодування (страхову виплату), серед яких відсутня така підстава для відмови у страховій виплаті як викрадення транспортного засобу.

Суперечки за договором розглядаються безпосередньо сторонами шляхом переговорів або, у випадку недосягнення згоди в ході переговорів, у судовому порядку, відповідно до чинного законодавства України (п.26.2 розділу 26 договору).

Відповідно до п.23.8 договору, страховик несе відповідальність за порушення строку виплати страхового відшкодування шляхом сплати пені в розмірі 0,01% від суми страхового відшкодування за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

20.11.2019 року між ОСОБА_2 (позичкодавець) та ОСОБА_4 (користувач) був укладений договір №1 позички (безкоштовного користування) транспортних засобів, за умовами якого позичкодавець передає, а користувач приймає в безкоштовне тимчасове користування такі транспортні засоби: автомобіль марки Nissan Rogue, д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, номер шасі: НОМЕР_2 , що належить позичкодавцеві на правах власності для провадження підприємницької діяльності (п.1.1). Транспортні засоби перебувають в справному стані й придатні до використання за цільовим призначенням, в тому числі для використання в підприємницькій діяльності користувача (в тому числі для надання в оренду або прокат третім особам) (п.1.2).

Користувач відповідає за договором: у разі нецільового використання автомобіля сплачує штраф у розмірі 1 000,00 грн (п.7.1); позичкодавець несе таку відповідальність за договором: у разі прострочення передавання транспортного засобу в користування штраф у розмірі 500,00 грн за кожен день прострочення (п.7.2).

Відповідно до акта приймання-передавання автомобіля від 20.11.2019 року до договору позички (безкоштовного користування) транспортного засобу №1 від 20.11.2019 року, позичкодавець згідно із договором позички №1 від 20.11.2019 року надав, а користувач прийняв в безкоштовне тимчасове користування такі транспортні засоби: автомобіль марки Nissan Rogue, д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 року випуску, номер шасі: НОМЕР_2 , що належить позичкодавцеві на правах власності для провадження підприємницької діяльності; транспортний засіб перебуває у справному стані і придатний до використання за цільовим призначенням; користувач до позичкодавця щодо якісних характеристик транспортного засобу претензій не має.

11.05.2020 року ОСОБА_4 звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 3 ст. 289 КК України, а саме: 06.05.2020 року приблизно о 17 годині 00 хвилин за адресою: м. Київ, Бессарабська площа, 2, на паркові ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під приводом оренди, незаконно заволодів автомобілем «Nissan Rogue», 2016 року випуску, чорного кольору, шасі НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 500 000 гривень, який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

До Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.05.2020 року слідчим були внесені відомості за заявою та сформовано витяг за №0003984, копія якого міститься в матеріалах справи.

Листом від 29.05.2020 року за вих. №429 відповідач ПрАТ «УАСК АСКА» у відповідь на заяву ОСОБА_2 від 12.05.2020 року стосовно випадку, який мав місце 07.05.2020 року о 21:00 годині викрадення застрахованого транспортного засобу Nissan Rogue, д.н.з. НОМЕР_1 , (договір добровільного страхування наземного транспорту на умовах програми «Автокласика» №3489733 від 07.11.2019 року), повідомив, що строк складання страхового акта продовжується на строк до 4-х місяців, та про те, що страховою компанією направлені додаткові запити щодо причин та обставин настання заявленого випадку; рішення щодо заявленої події буде прийнято після отримання повного пакету документів, передбаченого умовами договору та відповідей на направлені запити.

30.07.2020 року прокурором Київської місцевої прокуратури №10 Гаджук Д.В. був затверджений обвинувальний акт, складений слідчим СВ ВП №4 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України, внесеному в ЄРДР від 11.05.2020 року №0003984.

Листом від 05.02.2021 року за вих. №171/1 відповідач ПрАТ «УАСК АСКА» у відповідь на претензію позивача щодо виплати страхового відшкодування, повідомив, що 07.11.2019 року між страховиком та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» №348933, та 06.10.2020 року страховиком було направлено на адресу позивача відмову у виплаті страхового відшкодування. Згідно з отриманою інформацією, заволодіння транспортним засобом відбулось внаслідок укладання договору оренди з громадянином ОСОБА_5 , який надав особисті документи та уплатив страховий внесок та орендну плату, тобто шахрайським способом. Страховик з посиланнями на п.17.3.19 договору, за яким не підлягають відшкодуванню збитки, що виникли внаслідок незаконного заволодіння транспортним засобом, вчинене у інший спосіб, ніж крадіжка, грабіж чи розбій (наприклад, внаслідок шахрайських дій третіх осіб, відмовив у виплаті страхового відшкодування).

Листом від 07.07.2021 року за вих. №228 відповідач ПрАТ «УАСК АСКА» повідомив, що ОСОБА_2 уклала договір страхування транспортного засобу №3489733 від 07.11.2019 року на транспортний засіб Nissan Rogue, д.н.з. НОМЕР_1 , за яким надійшли страхові платежі в розмірі: 6 610,00 грн від 07.11.2019 року та 5 650,00 грн 10.03.2020 року.

За відомостями зі свідоцтва про шлюб від 22.07.2022 року, серії НОМЕР_3 (повторно), позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрували шлюб 14.04.2022 року, про що складено відповідний актовий запис за №284; прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_3 , дружини ОСОБА_3 ; місце державної реєстрації: Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з`ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Відповідно до роз`яснень пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року №5, вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов`язання продавців, виготівників, виконавців.

Відповідно до положень ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України.

Об`єктом страхування можуть бути , зокрема, майно на праві володіння, користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну (ст. 980 ЦК України).

Відповідно до ст. 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року №85/96-ВР, чинний станом на момент виникнення спірних правовідносин та в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»).

Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (крім залізничного) (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до частин 2, 4 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхова виплата грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний, зокрема, при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про , зокрема, 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

За правовою позицією Верховного суду, викладеною у постановах від 18 квітня 2018 року, справа №753/11000/14-ц, від 02 травня 2018 року, справа №910/16011/17, від 26 лютого 2019 року, справа № 908/710/18, від 03 квітня 2019 року, справа №463/3605/16-ц, принцип Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem означає, що слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав).

Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, має нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки у випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча й були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст. 213 ЦК України. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення.

Верховний суд відзначив, що у разі, якщо правила ст. 213 ЦК України не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови щодо порядку проведення розрахунку, то потрібно застосовувати тлумачення Сontra proferentem.

Відповідно до положень ст. ст. 26, 45 Закону України «Про страхування», умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Рішення про відмову у страховій виплаті приймається страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку.

Спори, пов`язані із страхуванням, вирішуються в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до положень ст. 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз встановлених обставин по справі та викладених вище норм чинного законодавства України вказує, що відмова у виплаті страхового відшкодування є правом страховика і реалізація ним цього права не обмежує потерпілого в праві на отримання страхової виплати. При цьому умови договору страхування не можуть бути неясними, незрозумілими, несправедливими у порівнянні з різними частинами правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому. У разі, якщо правила ст. 213 ЦК України не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови щодо порядку проведення розрахунку, то потрібно застосовувати принцип тлумачення Сontra proferentem, тобто слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав.

Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що у спірному випадку 06.05.2020 року настав страховий випадок (ризик), передбачений умовами договору, а саме: «Викрадення-Б» викрадення транспортного засобу з будь-якого місця в будь-який час доби. Водночас у переліку умов договору, передбачених у розділі 17 та 24 договору, містяться виключення зі страхових випадків та обмеження страхування, а також два розділу договору відведені для обумовлених підстав відмови у виплаті страхового відшкодування.

За умовами договору, сторони договору узгодили, що не підлягають відшкодуванню збитки, які виникли, зокрема, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом, вчинене у інший спосіб, ніж крадіжка, грабіж чи розбій (наприклад, внаслідок шахрайських дій третіх осіб), а у переліку підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування відсутня така підстава як «Викрадення-Б». При цьому до збитків (стандартний пакет) за умовами договору віднесені протиправні дії третіх осіб.

Умовами договору страхування передбачена можливість сторонам договору кваліфікувати та оцінювати дії третіх осіб як протиправні та як «Викрадення-Б» щодо застрахованого транспортного засобу, тобто збитки страхувальника, що виникли у нього внаслідок протиправних дій третіх осіб шляхом викрадення застрахованого транспортного засобу з будь-якого місця в будь-який час доби. Натомість у договорі не обумовлена необхідність надання такої кваліфікації та оцінки судом. Оскільки відповідні умови договору страхування щодо страхових випадків та страхової суми є істотними умовами договору страхування та узгоджені сторонами договору.

Тобто аналіз змісту договору страхування свідчить, що правила, встановлені ст. 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору страхування щодо порядку страхового відшкодування у випадку викрадення транспортного засобу, а саме настання страхового випадку у разі «Викрадення-Б» як узгоджено сторонами договору. Отже, оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови щодо порядку проведення страхового відшкодування, то потрібно застосовувати принцип тлумачення Сontra proferentem (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав).

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач порушив право позивача на отримання страхового відшкодування після настання страхового випадку, відповідно до умов договору, та безпідставно листом від 05.02.2021 року відмовив у його виплаті з посиланням на пп.17.3.19 договору, не взявши до уваги страховий випадок «Викрадення-Б» та наявність у позивача збитків, завданих їй внаслідок протиправних дій третіх осіб. Натомість позивач виконала всі умови договору страхування, внесла страхові платежі за договором, що видно з листа відповідача від 07.07.2021 року, та не заперечується ним, повідомила відповідача у встановленому договором порядку та строк про настання страхового випадку, а на розгляді у суді з липня 2020 року перебуває обвинувальний акт відносно третіх осіб, протиправні дії яких призвели до настання страхового випадку, «Викрадення-Б».

Судом встановлено, що рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування від 05.02.2021 року було прийняте відповідачем з пропуском встановленого договором строку, а саме: 06.05.2020 року стався страховий випадок; 12.05.2020 року позивач повідомила відповідача про настання страхового випадку; листом від 29.05.2020 року відповідач повідомив позивача про те, що він продовжує строк на прийняття рішення до 4-х місяців, відповідно до умов договору, тобто протягом 4-х місяців з дня отримання заяви позивача про настання страхового випадку, відповідач мав би виплатити страхове відшкодування або прийняти рішення про відмову в його виплаті (до 12.09.2020 року); листом від 05.02.2021 року відповідач повідомив позивача про те, що 06.10.2020 року їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Проте відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що 06.10.2020 року ним було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, хоча таке рішення мало би бути прийняте за умовами договору до 12.09.2020 року.

Отже, відповідач несвоєчасно прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, тому є обґрунтованими та вірними висновку суду стосовно того, що застосуванню підлягають умови договору страхування щодо розрахунку страхового відшкодування, з урахуванням франшизи та знецінення транспортного засобу, а також п.23.8 договору страхування, вимоги ст. 625 ЦК України.

Судом першої інстанції при визначенні розміру пені відповідно до п.23.8 договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» від 07.02.2019 року СТД №3989733, інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України було взято до уваги розрахунок позивача, який не був спростований позивачем, з яким також погоджується колегія суддів.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 311 496,60 грн розміру страхового відшкодування, відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» від 07.02.2019 року СТД №3989733; 9 531,70 грн розміру пені, відповідно до п.23.8 договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Автокласика» від 07.02.2019 року СТД №3989733; 31 460,85 грн розміру інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України; 7 834,28 грн розміру 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Отже, порушенням договірних зобов`язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються. Нормами чинного цивільного законодавства України, які регулюють питання неналежного виконання договірних зобов`язань, та безпосередньо умовами договору страхування, не передбачено підстав для відшкодування стороні договору моральної шкоди у договірних відносинах з інших підстав, а факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачем не доведено.

Тому суд суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необґрунтованості позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Доводи приведені в апеляційній скарзі були предметом розгляду в суді першої інстанції та яким судом першої інстанції була надана обґрунтована правова оцінка, а тому колегія суддів не вбачає підстав для надання повторної правової оцінки.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 02 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна