Справа № 354/1652/21
Провадження № 22-ц/4808/551/25
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника, представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Яремчанського міського суду в складі судді Остап`юк М.В., ухвалене 09 грудня 2024 року в м. Яремчі Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 05 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу Державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Фріса Павла Львовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 , про визнання недійсними електронних торгів, про визнання недійсним протоколу про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, про скасування акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та припинення права власності,

встановив :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому зазначила, що з 30 вересня 1989 року по 28 грудня 2010 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . За період спільного життя подружжя набуло спільне майно, зокрема частину житлового будинку загальною площею 603,2 кв. м, житловою 400,6 кв. м (літ. «А»), а також кафе-бар площею 159,0 кв. м (літ. «А1») за адресою: АДРЕСА_1 . Це майно вважала об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Проте, 7 грудня 2021 року позивачка довідалась, що зазначене майно без її згоди було реалізовано на електронних торгах в рамках виконавчого провадження № 59406637, яке проводилось Тернопільським районним відділом державної виконавчої служби про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості.

Так, 18 серпня 2020 року ДП «СЕТАМ» провело електронні торги з реалізації частки зазначеного об`єкта нерухомості. Торги були визнані такими, що не відбулись, у зв`язку з відсутністю пропозицій згідно протоколу № 496124 від 10.08.2020, і за згодою ОСОБА_2 майно було залишене за ним у рахунок погашення заборгованості. Відповідно до акту та постанови від 18.08.2020 року, вказане майно передано у власність відповідачу.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав за ОСОБА_2 14.06.2021 зареєстроване спірне майно державним реєстратором приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Фрісом П.Л. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 14.06.2021.

Позивачка вважала, що реалізація спірного майна без її згоди є порушенням її прав як співвласниці, оскільки майно було придбане під час шлюбу і є спільною сумісною власністю незалежно від того, що таке зареєстроване тільки на одного з подружжя. Державний виконавець Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франіквськ), діючи в межах виконавчого провадження, не з`ясував сімейний стан боржника та не встановив факт набуття майна під час шлюбу, чим порушив статтю 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, вважала, що на продаж на електронних торгах та передачу в рахунок погашення боргу в межах виконавчого провадження підлягала лише частина об`єкта, що належала її колишньому чоловіку на праві спільної сумісної власності. Відчуження її частки без її згоди є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки такий продаж та подальша передача у власність об`єктів нерухомості відбулися з порушенням вимог законодавства, зокрема статті 203 ЦК України.

Також позивачка вказує на суттєве заниження вартості майна та відсутність її інформування про результати оцінки, що позбавило її права на оскарження. Так, в постанові про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні №59406637 від 18.08.2020 зазначено, що об`єкт передано стягувачу за ціною торгів в сумі 1 317 120,00 грн, що є явно заниженою.

За наведених обставин просила

визнати недійсними електронні торги за лотом № 431988 від 10.08.2020 року;

визнати недійсним протокол №496124 про проведення електронних торгів від 10.08.2020 року з реалізації арештованого майна за лотом № 431988;

скасувати Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 18.08.2020 року у виконавчому провадженні № 59406637;

скасувати постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 18.08.2020 року у виконавчому провадженні №59406637;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 58733056 від 14.06.2021 приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Фріс П.Л.;

припинити право власності ОСОБА_2 на житлового будинку, загальною площею 603.2 м. кв., житловою площею 400.6 м. кв. під літ. «А»; кафе-бар, загальною площею 159,0 м. кв. під літ. «А1», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:004:0002, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 110 .

Ухвалою суду від 04.11.2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 (а. с. 183-184 т.2).

Рішенням Яремчанського міського суду від 09 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що державний виконавець порушив статтю 48 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - не пересвідчився в тому, що спірний об`єкт нерухомості придбаний в період шлюбу, що призвело до відчуження належної її довірительці частки у об`єкті нерухомості в межах виконавчого провадження, учасником якого вона не є, без її згоди, що порушило її право власності як співвласника вказаного майна. Незважаючи на те, що реалізований об`єкт був зареєстрований на праві власності лише за чоловіком ОСОБА_3 , однак це майно було набуте в шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Здійснення продажу з електронних торгів та передача в рахунок погашення боргу в межах виконавчого провадження частини майна позивачки без вирішення питання щодо визначення її частки у цьому майні не відповідає вимогам закону і тягне за собою недійсність та скасування проведено відчуження в цілому, оскільки відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, які можуть бути визнані недійсними в порядку статей 203, 215 ЦК. На думку представниці скаржниці, враховуючи незаконність електронних торгів за лотом № 431988, підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Вказує на те, що однією з підстав для визнання електронних торгів недійсними було також те, що вартість майна на час реалізації була суттєво занижена. При цьому посилається на висновок, викладений у постанові від 12 червня 2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі №308/12150/16-ц, відповідно до якого реалізація описаного та заарештованого майна за заниженою ціною може завдати суттєвої шкоди стягувачу у вигляді недоотриманого доходу, а боржнику за допомогою передачі майна на реалізацію за істотно заниженою ринковою вартістю.

Звертає увагу, що інформація про те, чи ОСОБА_3 подавав державному виконавцю відомості про майно, яке перебуває у спільній власності, відсутня. Проте, 15 вересня 2023 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було ухвалено рішення по справі №607/1467/23 за позовом головного державного виконавця Тернопільського ВДВС у Тернопільському районі Західного міжрегіонально правління Міністерства юстиції в інтересах ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Цим рішенням визначено частку майна боржника ОСОБА_3 у домоволодінні, розташованому у смт. Велика Березовиця Тернопільської області, яке було набуто за час спільного проживання подружжя. Вказане рішення залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 січня 2024 року.

На думку представника скаржниці, зазначене свідчить про вибірковий підхід державного виконавця в рамках оспорюваного виконавчого провадження, адже відносно цього домоволодіння останній звертався до суду для визначення частки у спільному майні подружжя, а щодо будинку та кафе-бару у с. Яблуниці, які реалізовані за результатами оскаржуваних торгів, не звертався. Відтак, доведеним, на її думку, є неправомірність рішень державного виконавця з приводу реалізації майна, яке являється спільною сумісною власністю подружжя без вчинення дій з приводу визначення частки боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

На підставі наведеного, представниця скаржниці вважає, що право власності її довірительки було порушено відповідачами, оскільки остання була позбавлена права власності на нерухоме майно внаслідок допущених порушень при проведенні електронних торгів з реалізації арештованого майна. До того ж порушення допущено у процесі виконавчого проваджения, а саме: позивача не було повідомлено про відкриття виконавчого провадження та про вчинення виконавчих дій щодо майна, в якому вона являється співвласником. Зазначені порушення вплинули безпосередньо і на подальший перебіг та організацію торгів.

Зауважує, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не з`ясував фактичних обставин справи та не надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відсутність порушення прав позивачки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 вважає доводи апелянта безпідставними та необґрунтованими. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що у повістці державного виконавця від 22.04.2020 боржнику було запропоновано подати декларацію про майно, включаючи спільну власність. Однак, останній не повідомив виконавця про можливу спільну сумісну власність. Таким чином, виконавець не мав об`єктивної можливості вжити заходів щодо визначення частки боржника за поданням до суду, передбаченим частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Більше того, вважає твердження позивача про те, що державний виконавець повинен перевіряти правовий режим майна, відомостей про який немає у державному реєстрі права власності, є помилковими і такими, що не ґрунтуються на положеннях закону України про виконавче провадження та ч.2 ст.19 Конституції України. Адже, це право боржника, - повідомляти про такі обставини, у разі їх існування. В свою чергу, позивачка також не скористалася правом на звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно зі статтею 59 Закону, а відтак не вжила належних заходів захисту свого права.

Посилається на постанову Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 463/13099/21, згідно з якою, якщо боржник не повідомив виконавця чи стягувача про спільну часткову власність на рухоме неподільне майно, то права іншого співвласника захищаються шляхом компенсації від недобросовісного співвласника. Також, за постановою Великої Палати ВС від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, оскаржувати можна сам правочин (наприклад, продаж на торгах), але не протокол або акт, які лише фіксують його здійснення. Вимоги про визнання недійсними таких документів є неналежним способом захисту.

Вважає, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Звертає увагу, що ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду з вимогою визнати недійсним договір дарування 1/2 частки будинку та кафе-бару між ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_5 , вважаючи його фіктивним і спрямованим на уникнення боргів. Рішенням суду від 14.06.2019 у справі № 607/1570/19 позов задоволено договір визнано недійсним. За змістом пункту 17 оспорюваного договору визначено, що житловий будинок належить дарувальнику особисто, про що завчасно ознайомлено обдарованого.

Крім того, у справі № 607/15841/22 Тернопільського міськрайонного суду про поділ спільного майна подружжя, позивачка ОСОБА_1 просила залишити позов без розгляду, оскільки досягла з відповідачем, ОСОБА_3 , домовленості. Так, у її власності залишається нерухоме майно у АДРЕСА_2 ), у власності відповідача будинок у АДРЕСА_1 ).

Вказує, що Свідоцтво серії НОМЕР_1 від 12.05.2005 свідчить, що право власності на 1/2 частку житлового будинку було зареєстроване на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Однак, таке рішення не є правочином, на підставі якого у 2004 році могло виникати право власності. За змістом документа неможливо встановити джерело набуття майна, а відтак і визначити його правовий режим. Відсутність доказів придбання об`єкта у шлюбі за спільні кошти унеможливлює визнання майна спільною сумісною власністю.

Вважає, що доводи позивача щодо заниженої вартості майна, є необґрунтовані, адже ринкова ціна визначається попитом, а не оцінювачем. Хоча майно офіційно оцінено у 1 881 600 грн, три аукціони в системі СЕТАМ не відбулися через відсутність учасників, що свідчить про завищення вартості й відсутність інтересу до об`єкта. Позивачка та третя особа намагалися оскаржити законність торгів, подаючи альтернативні оцінки майна, які нібито встановлюють вартість майна понад 5 млн грн. Однак, ці висновки отримано в межах кримінального провадження, ініційованого самим ОСОБА_3 , що свідчить про їх упередженість і спробу тиску на процес. Вони не відображають реального ринку та результатів торгів. До того ж у справі № 607/12426/18 суд відмовив ОСОБА_3 у скарзі на дії виконавця та визнав оцінку майна законною, підтверджуючи правомірність дій.

В судове засідання представники Тернопільського відділу Державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державного підприємства «СЕТАМ», приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Фріс П.Л., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились. Враховуючи їх належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів згідно статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановила.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 вимоги позову заперечив, пославшись на законність та обгрутнованість ухваленого рішення.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта та представників позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з того, що у матеріалах виконавчого провадження відсутня інформація про те, що ОСОБА_3 надавав будь-яку інформацію відносно свого майна, зокрема, що повідомляв державного виконавця про те, що спірний об`єкт нажитий за час шлюбу. Згідно зі Свідоцтвами про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 12.05.2005 року та серії НОМЕР_2 від 08.06.2004 вбачається, що ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної часткової власності житловий будинок «А», загальною площею 603, 2 кв.м, та кафе-бар, загальною площею 159, 0 кв.м, розташовані в АДРЕСА_1 у розмірі частки. Інша половина об`єкту нерухомості належить ОСОБА_4 . Будь-яких доказів того, що на час здійснення виконавчого провадження у державного виконавця була офіційна інформація про те, що позивачка ОСОБА_1 є також співвласником належної частки у об`єкті нерухомості ОСОБА_3 , - не подано.

Згідно з Висновком (Звіту) про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 від 10 квітня 2020 року про вартість 1/2 частини житлового будинку з кафе-баром, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість вказаної частини житлового будинку становить 1 881 600.00 гривень.

Вказаний висновок оскаржувався боржником ОСОБА_3 , як такий, що не відповідає дійсній вартості об`єкта, у судовому порядку. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 16 серпня 2022 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 07.02.2024 року (справа № 6-7/12426/18, провадження № 61-4767св23), у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Оскільки дійсність висновку (Звіту) про оцінку спірного майна уже було предметом судових розглядів, Верховний Суд ухвалив кінцеве рішення з цього питання, то суд не має права повторно надавати оцінку тим обставинам, з приводу яких уже є рішення суду.

Тому суд не вбачає порушення у діях державного виконавця.

З такими висновками колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, та судом встановлено, що ОСОБА_7 та третя особа ОСОБА_3 перебували з 30.09.1989 року по 28 грудня 2010 року у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 30.09.1989 року (а. с. 26 т.1).

Згідно зі Свідоцтвами про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 12.05.2005 року та серії НОМЕР_2 від 08.06.2004, третя особа ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі із позивачкою, на підставі рішення Яремчанської міської ради від 17.02.2004 року, набув право власності на частки житлового будинку «А», загальною площею 603, 2 кв.м, та частки кафе-бару, загальною площею 159, 0 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27, 28 т.1).

28 грудня 2010 року шлюб між позивачкою та третьою особою ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 28.12.2010 року (а.с. 29 т.1).

На виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 березня 2019 року у справі 607/12426/18, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 96 000,00 доларів США, 07 травня 2019 року видано виконавчий лист (а.с. 2 т.2).

25.06.2019 головним державним виконавцем Тернопільського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Лірук І.П. відкрито виконавче провадження №59406637 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а.с. 6 т. 2).

25.06.2019 винесено постанову про арешт майна боржника у вказаному виконавчому провадженні, якою накладений арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 (а.с. 8 т. 2).

Згідно з Висновком (Звіту) про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 від 10 квітня 2020 року про вартість 1/2 частини житлового будинку з кафе-баром, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість вказаної частини житлового будинку становить 1 881 600,00 гривень (а.с.82-133 т.2).

У матеріалах виконавчого провадження, витребуваних на підставі ухвали суду, відсутня інформація про те, чи ОСОБА_3 подавав державному виконавцю відомості про майно, яке перебуває у спільній власності (а.с. 1-133 т.2,).

29.04.2020 державний виконавець І.Лірук звернувся до Тернопільської філії ДП «СЕТАМ» із заявкою на реалізацію арештованого майна відповідно до Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/15 (а.с. 27-28 т.2).

05.06.2020 ДП «СЕТАМ» проведено перші електронні торги (а.с. 30 т.2).

Відповідно до Протоколу № 483350 від 05.06.2020 торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів (а.с. 29,30 т.2,).

В подальшому двічі здійснювалася уцінка майна та двічі призначалися електронні торги: 09.07.2020 та 10.08.2020 (а.с. 30-31 т.2).

Відповідно до Протоколу № 496124 від 10.08.2020 треті торги не відбулися оскільки від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція (а.с. 34 т.2).

18.08.2020 постановою старшого державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Легус Т.М. від 18.08.2020 року (ВП №59406637) передано стягувачу ОСОБА_2 у рахунок погашення заборгованості на виконання виконавчого листа №607/12426/18 від 07 травня 2020 року нереалізоване на торгах майно вартістю 1 317 120.00 грн. (а.с.38 т.2).

18.08.2020, на підставі Акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, стягувачу ОСОБА_2 передано у власність частки вказаних вище об`єктів нерухомості, які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 (т.2, а.с. 46).

14.06.2021 року ОСОБА_2 отримав Свідоцтво про набуття права власності у зв`язку із передачею майна боржника в рахунок погашення боргу від 14.06.2021 року, нотаріально посвідчене приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Фріс П.Л., зареєстровано в реєстрі за № 39 (а.с. 163 т.1).

На підставі рішення про державну реєстрацію прав на їх обтяжень № 58733056 від 14.06.2021 внесено запис про право власності ОСОБА_2 на частину вказаного об`єкта нерухомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 31 т.1).

04.12.2021 року ОСОБА_3 звернувся із письмовим повідомленням до ОСОБА_1 , про те, що набуте спільне майно за час шлюбу, у тому числі житлового будинку з кафе-баром, що знаходяться у АДРЕСА_1 , реалізовано на електронних торгах без її згоди (а.с. 32 т.1).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вважала, що державним виконавцем під час виконання судового рішення було допущено порушення її майнових прав, оскільки не було з`ясовано правовий режим спірного майна. Зокрема, частка житлового будинку та кафе-бару, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй на праві спільної сумісної власності з боржником ОСОБА_3 , як з іншим із подружжя.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Разом із тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (див. постанову Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 372/3161/18 (провадження № 61-86св20)).

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення звертається саме на майно боржника. Звернення стягнення проводиться в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, вирішувати питання про необхідність визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) виклала правовий висновок про те, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).

За обставинами справи, яка була предметом перегляду Великою Палатою Верховного Суду, та за обставинами справи, яка є предметом апеляційного перегляду, перехід права власності до інших осіб, які не були учасниками електронних торгів (наступних набувачів), не відбувся, тому позивач у цій справі обрала ефективний спосіб захисту свого порушеного права, а саме визнання недійсним електронних торгів.

Судом правильно встановлено, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про те, що боржник ОСОБА_3 повідомляв державного виконавця про те, що спірне майно набуте у шлюбі.

Зі свідоцтв про право власності від 08.06.2004 та 12.05.2005 вбачається, що ОСОБА_3 володіє часткою житлового будинку та кафе-бару, розташованих у с. Яблуниця, в той час як інша половина належить ОСОБА_4 . Будь-яких офіційних даних щодо належності частки цього майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні не було. Натомість, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер: 139998623 від 03.10.2018 майно, що є предметом спору 02.10.2018 зареєстроване за боржником ОСОБА_3 на підставі повідомлення про втрату свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.09.2018. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які відомості про набуття боржником права власності на зазначене майно в період з 1989 по 2010 роки.

Більше того, сам по собі факт, що свідоцтва про право власності на нерухоме майно, датовані 08.06.2004 року та 12.05.2005 року, були видані під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, не є достатньою підставою для визнання набутого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю. Однак, ця презумпція не є абсолютною та її застосування вимагає наявності відповідних доказів. У даному випадку, позивачкою не надано жодних належних і допустимих доказів, які б це підтверджували.

Також колегія враховує те, що на розгляді Яремчанського міського суду перебувала справа №607/15841/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. За змістом позовної заяви сторони дійшли добровільної згоди про поділ спільного майна, за якою будинок АДРЕСА_2 залишається у власності позивачки, а будинку в АДРЕСА_1 , кут Горішків 161 відповідача (а.с. 232-235 т.2). Ухвалою Яремчанського міського суду від 04 жовтня 2023 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та позовну заяву залишено без розгляду.

Судом першої інстанції також обгрунтовано відхилені доводи позивачки з приводу того, що спірне майно було реалізоване за заниженою ціною, яка не відповідає його ринковій вартості.

Як свідчать матеріали справи, постановою державного виконавця від 06.03.2020 було залучено оцінювача ОСОБА_6 , який у звіті від 10.04.2020 оцінив 1/2 частину житлового будинку з кафе-баром за адресою: АДРЕСА_1 , у 1 881 600 грн.

Вказаний висновок оскаржувався боржником ОСОБА_3 , як такий, що не відповідає дійсній вартості об`єкта, у судовому порядку. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 16 серпня 2022 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 07.02.2024 року (справа № 607/12426/18, провадження № 61-4767св23) у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Верховний Суд, з урахуванням положень Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», дійшов висновку, що єдиним передбаченим законодавством способом спростування результатів оцінки майна є рецензування відповідного звіту. Рецензією від 20 квітня 2020 року, складеною оцінювачем ПП «Тернопільське експертно-консультаційне бюро» Піняком О. М., підтверджено, що оскаржуваний звіт про оцінку майна від 10 квітня 2020 року відповідає кваліфікаційним вимогам, що визначаються законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність.

Відповідно не було встановлено, що дії та рішення державного виконавця Тернопільському РВ ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) Лірука І. П. щодо визначення вартості майна та передачі його на реалізацію були вчинені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

В даній справі преюдиційним є той факт, що звіт про оцінку майна від 10 квітня 2020 року відповідає кваліфікаційним вимогам, що визначаються законодавством про оцінку майна, а дії державного виконавця Тернопільському РВ ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) Лірука І. П. щодо визначення вартості майна та передачі його на реалізацію були правомірними.

На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що позивачка не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, оскільки не надала доказів на підтвердження наявності порушень процедури реалізації майна, які б могли вплинути на результати електронних торгів, тобто не довела порушення своїх прав і законних інтересів.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, тому оскаржуване судове рішення необхідно залишити без змін.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду від 09 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 16 квітня 2025 року.