ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 756/14643/19

провадження № 61-626св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_4 , Департамент з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Міністерство юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Уляна Євгеніївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_4 , від імені яких діє адвокат Василевська Олена Вікторівна, на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Луценка О. М. від 13 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Соколової В. В., Мережко М. В., Поліщук Н. В., від 16 грудня 2024 року, і виходив з такого.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_4 , Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Міністерство юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д. О. Належна їй на праві власності квартира

26 січня 2015 року незаконно вибула з її володіння як власника, без її згоди в результаті шахрайських дій, вчинених відносно квартири як її майна

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

3. За цим фактом СВ Оболонського РУ УМВС України у м. Києві було порушене кримінальне провадження за № 0008011 від 20 серпня 2015 року, в рамках якого вона 24 серпня 2015 року визнана потерпілою, ОСОБА_5 було вручено повідомлення про підозру за частиною четвертою статті 190 КК України, а обвинувальний акт відносно нього 29 червня 2016 року направлений до суду для розгляду по суті. У процесі досудового розслідування позивачці стало відомо, що заволодіння належною їй квартирою відбулося 26 січня 2015 року в результаті укладення ОСОБА_5 договору купівлі-продажу цієї квартири на підставі довіреності від 25 грудня 2014 року, якої вона йому не видавала. Під час досудового розслідування була проведена судово-почеркознавча експертиза, висновком судового експерта встановлено, що довіреність від 25 грудня 2014 року містить ознаки підробки, вона таку довіреність не видавала ОСОБА_5 та не підписувала.

4. Також позивачка посилалася на те, що наміру продажу квартири не мала, квартира є єдиним житлом її малолітніх дітей, іншої нерухомості не має, а група шахраїв, до якої входив ОСОБА_5 , продала належну їй квартиру без її згоди, відома та волевиявлення.

5. Зазначала, що спірне житлове приміщення вибуло з її володіння поза її волею, внаслідок вчинення неправомірних реєстраційних дій, а в подальшому за договором дарування від 06 лютого 2016 року майно перейшло до останнього набувача ОСОБА_4 , а тому її право як законного володільця підлягає захисту шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння та відновлення становища, яке існувало до порушення її прав.

6. З урахуванням зазначеного, доповнивши позовні вимоги, позивачка просила: визнати недійсною довіреність від 25 грудня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. за реєстровим номером № 944 від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є., за реєстровим номером № 20; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , законними представниками якого є ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , як у добросовісних набувачів квартиру, розташовану за адресою:

квартира АДРЕСА_2 .

7. Також просила поновити становище, яке існувало до порушення шляхом: зобов`язання Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію власності на квартиру АДРЕСА_2 , на ОСОБА_4 ; зобов`язання Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації здійснити державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію власності на квартиру АДРЕСА_2 на власника ОСОБА_1 .

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

8. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня

2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

9. Витребувано від ОСОБА_4 , інтереси якого представляють ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 нерухоме майно - квартиру, загальною площею 136,8 кв. м, житловою площею 68,5 кв. м, що складається з трьох житлових кімнат, за адресою: квартира АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

10. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до задоволення, оскільки майно вибуло з володіння позивачки поза її волею. Доводи відповідачів щодо пропуску позовної давності суд не взяв до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами цивільної справи № 756/9493/17, яка була досліджена судом.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

11. Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_4 , залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва

від 13 березня 2024 року - без змін.

12. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про витребування спірної квартири на користь позивачки, яка вибула з її володіння поза її волею. Висновок експерта, складений в межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, містить інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання цього висновку належним і допустимим доказом у цій цивільній справі, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду цієї справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалено.

13. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка має право на витребування спірної квартири від відповідача на підставі статті 388 ЦК України, а задоволення інших заявлених вимог не є необхідним. Отже суд першої інстанції правильно визначив спосіб захисту прав позивачки.

14. Також апеляційний суд виходив з того, що дійсно порушення прав позивачки відбулось у день посвідчення від її імені довіреності від 25 грудня

2014 року, а про порушення свого права вона дізналась у серпні 2015 року, про що свідчить її звернення до поліції та порушення кримінальної справи за її зверненням. Разом з тим позивачкою вчинялись дії щодо захисту порушених прав, зокрема, в серпні 2015 року був поданий цивільний позов в межах кримінальної справи, який у 2019 році був залишений без розгляду. Тому колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності.

Узагальнені доводи касаційної скарги

15. 14 січня 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах

ОСОБА_4 , від імені яких діє адвокат Василевська О. В., через підсистему «Електронний суд» звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва

від 13 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

16. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявники зазначають неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 333/3243/20, від 27 жовтня 2022 року у справі № 569/486/21, від 07 вересня 2023 року у справі № 686/24376/20, від 06 березня 2024 року

у справі № 450/2148/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, вказують, що суди не врахували наслідки пропуску позовної давності. Також зазначають, що суди не дослідили зібрані у справі докази, не надали їм належної правової оцінки та встановили обставини на підставі неналежних доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

17. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що у розумінні положень статті 330 ЦК України, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири, оскільки не знав і не міг знати, що набуває майно в особи, яка, на думку позивачки, не має права його відчужувати. Необхідною умовою для витребування майна з чужого незаконного володіння є відсутність волі власника. Позивачкою не доведено належними та допустимим доказами відсутності її волевиявлення на відчуження спірного нерухомого майна, а її твердження про необізнаність та відсутність волевиявлення щодо продажу спірної квартири не відповідає дійсності, оскільки значний проміжок часу, що передував укладенню договору купівлі-продажу від 26 січня 2015 року, на балконі квартири був розміщений банер з пропозицією продажу (фото міститься у матеріалах справи).

18. Заявники зазначають, що при вирішенні питання про витребування спірного майна суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Судом апеляційної інстанції були зроблені хибні висновки, не підтверджені жодними документами у справі, щодо недобросовісності кінцевого набувача, не дотримано вимог пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

19. Крім того зауважують, що істотним для вирішення спору про визнання договору купівлі-продажу недійсним є той факт, що ОСОБА_4 є малолітньою дитиною, а спірна квартира є його єдиним житлом. На дату ухвалення оскарженого судового рішення суду першої інстанції ОСОБА_4 виповнилося 10 років. Оскаржувані судові рішення прийняті за відсутності органів опіки та піклування, а судом не було вжито заходів для забезпечення обов`язкової явки органів опіки та піклування.

20. Згідно з доводами касаційної скарги, позивачка своєю бездіяльністю сама допустила неодноразове відчуження нерухомого майна, але намагається покласти на останнього добросовісного набувача надмірний тягар, позбавити малолітню дитину житла, водночас наділена іншими правами, зокрема на компенсацію майнової шкоди у порядку, передбаченому частиною третьою статті 386, статей 11, 22 та 1166 ЦК України із ОСОБА_5 (особа яка заподіяла майнову шкоду).

21. Заявники стверджують, що висновок експерта від 26 листопада 2015 року № 18/тдд не може бути прийнятий як належний письмовий доказ, оскільки він не відповідає вимогам, встановленим статтями 76-83 ЦПК України та Науково-методичним рекомендаціям з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, складений з численними порушеннями, при неповноті експертних матеріалів, містить неточності, помилки, які не дозволяють встановити дійсність та допустимість цього доказу.

22. Суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності. Після прийняття кримінальної справи № 756/8298/16-к до розгляду судом 01 липня 2016 року строк позовної давності сплив 01 липня 2019 року, а позивачка звернулася до суду з цим позовом тільки 21 листопада 2019 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23. Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 756/14643/19, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

24. Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

25. У поданому відзиві на касаційну скаргу Департамент з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації посилається на те, що належним відповідачем у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння має бути саме особа, за якою зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості.

26. У поданому відзиві на касаційну скаргу представник позивачки

ОСОБА_1 - ОСОБА_7 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій. Скаржники вводять суд в оману щодо добросовісності набуття спірної квартири останнім набувачем. Матеріали справи не містять жодних доказів, що спірна квартира є єдиним житлом неповнолітнього відповідача, який набув її у власність на підставі договору дарування від своєї бабусі - ОСОБА_8 . Набуття ОСОБА_4 прав на спірне нерухому майно на підставі договору дарування, що є безоплатним договором, а тому не створює для скаржника як набувача індивідуального надмірного тягаря. У законних представників неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в наявності є ряд житлових об`єктів нерухомості (два житлових будинки та чотири квартири), які в силу вимог законодавства в повній мірі забезпечують житлові права ОСОБА_4 .

27. Позивачка звертає увагу на те, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_8 була обізнана про наявність кримінального провадження відносно незаконного відчуження спірної квартири, що свідчить про її недобросовісність. Висновки експерта, складені в межах кримінального провадження, можуть бути письмовими доказами у розглянутій справі. Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі. Також позивачка стверджує, що вона не пропустила строк на звернення до суду з цим позовом, оскільки в межах цивільної справи № 756/9493/17 представник третьої особи ОСОБА_4 , який є відповідачем у цій справі, 16 січня 2018 року надав письмові пояснення, до яких долучив копію договору дарування квартири від 06 лютого 2016 року. Наявність вказаної справи свідчить про переривання позовної давності.

28. У долученій до поданого відзиву заяві представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_7 посилається на те, що копію ухвали Верховного Суду від 13 лютого 2025 року було отримано через підсистему «Електронний суд» лише 04 березня 2025 року, а тому, враховуючи необхідний час для підготовки відзиву на касаційну скаргу, просить продовжити ОСОБА_1 строк на подання відзиву.

29. Враховуючи вказані аргументи, з метою об'єктивного дослідження усіх доводів сторін спору, Верховний Суд вважає за можливе продовжити до

11 березня 2025 року ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30. На підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2012 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яке було зареєстровано КП «Київське міське буро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна»

12 червня 2012 року.

31. 25 грудня 2014 року від імені ОСОБА_1 була видана довіреність, згідно з пунктом 4 якої вона уповноважила ОСОБА_5 підписувати від її імені договори: попередні, купівлі-продажу, міни, довічного утримання (догляду), найму (оренди), позички, позики, страхування, управління майном, кредиту, фінансової допомоги, іпотеки, їх припинення, задоволення, заміну сторін, майна (без права дарування) тощо (майно - квартира АДРЕСА_2 ) за ціною і на умовах на його розсуд та отримувати належній їй грошові кошти від вищезазначених договорів. Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. та зареєстрована в реєстрі за № 944. Також дані були внесені до Єдиного державного реєстру довіреностей.

32. 26 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені дані про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2012 року.

33. 26 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_5 , діючи на підставі довіреності від 25 грудня 2014 року від імені ОСОБА_1 , передав, а ОСОБА_6 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 3 233 627 грн. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є., за реєстровим номером № 20.

34. 31 липня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 4 459 184 грн. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К. С., за реєстровим номером № 535.

35. Згідно з договором дарування квартири від 06 лютого 2016 року

ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діяли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_2 .

36. У пункті 1.3 цього договору вказаного, що квартира, яка є предметом договору, належить дарувальнику ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Анісімовим К. С. за реєстровим номером № 535, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2015 року, витяг № 41584993. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ясвеновою Є. В.

37. Постановою Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві від 24 серпня

2015 року ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008011 від 20 серпня 2015 року.

38. Постановою Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві від 21 серпня

2015 року ОСОБА_1 визнано цивільним позивачем у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0008011 від 20 серпня 2015 року.

39. Матеріали справи містять копію цивільного позову в порядку

статті 128 КПК України, поданого ОСОБА_1 , в якому міститься вимога про відшкодування шкоди у розмірі 6 913 512, 50 грн.

40. Проте за даними Печерського районного суду м. Києва, наданими на запит апеляційного суду, у кримінальному провадженні № 757/6238/16 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 289, частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України, відсутній на розгляді цивільний позов ОСОБА_1 .

41. Згідно з висновком експерта № 18/тдд від 26 листопада 2015 року, складеним експертом Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центу Михальченко Г. В., підпис в довіреності, серія та номер: НАЕ № 289983, зареєстрованій за № 944, від 25 грудня 2014 року в графі «ПІДПИС» виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис в довіреності, серія та номер: НАЕ № 289983, зареєстрованій за № 944, від 25 грудня 2014 року в графі «ПІДПИС» виконано не ОСОБА_5 , а іншою особою.

42. Вказаний висновок був складений на виконання постанови старшого слідчого від 11 листопада 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008011 від 20 серпня 2015 року. Експертом вказано про обізнаність з відповідальністю за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статями 384, 385 КК України. Експертом вказано, що на експертизу було надано: довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 від 25 грудня 2014 року з серійним номером НАЕ 289983 на

1 арк; експериментальні зразки підписів ОСОБА_1 на 16 арк; експериментальні зразки підписів ОСОБА_5 на 31 арк; експериментальні зразки підписів ОСОБА_5 на зразок досліджуваного підпису на 5 арк.

43. 29 червня 2016 року був затверджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008011 від 20 серпня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою

статті 289, частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 358, частиною четвертою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України.

44. В обвинувальному акті вказано, що у період з 25 грудня 2014 року по

27 грудня 2014 року ОСОБА_5 , зустрівшись з невстановленою досудовим розслідуванням особою, передав їй грошову винагороду у розмірі 2 500 доларів США та отримав від неї довіреність, видану на ім`я ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 , зареєстровану в реєстрі за № 944, серія НАЕ № 289983, завірену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. О. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, ОСОБА_5 26 січня 2015 року за адресою: АДРЕСА_3 , використав підроблену довіреність та уклав від імені ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_6 , а саме квартири АДРЕСА_2 .

45. Згідно з ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 липня

2016 року у справі № 756/8298/16, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008011 від 20 серпня

2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 289, частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 358, частиною четвертою статті 358, частиною четвертою статті 190 КК України, було передано до суду. За відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 756/8298/16 останньою є ухвала від 14 березня 2017 року, якою був призначений судовий розгляд.

46. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня

2019 року у справі № 757/1753/19 за позовом ОСОБА_1 позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З мотивувальної частини цього рішення вбачається, що підставою задоволення позову стали, зокрема, дії ОСОБА_5 щодо позбавлення дійте єдиного житла.

47. Стороною відповідача 23 червня 2021 року була подана заява про застосування позовної давності, в якій вказано про те, що ОСОБА_1 дізналася про порушене право 20 серпня 2015 року, про що свідчить її звернення до поліції. Також вказується, що нею в липні 2017 року був поданий позов до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору, провадження у справі за цим позовом було відкрито 28 липня 2017 року. Проте цей позов поданий до іншого відповідача. Вказане свідчить про пропуск позивачкою позовної давності, а тому сторона відповідача просила застосувати наслідки, визначені статтею 267 ЦК України.

48. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі

№ 756/9493/17 ухвалою від 28 липня 2017 року було відкрито провадження у справі та ухвалою від 05 березня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - залишена без розгляду.

49. В поясненнях, поданих позивачкою 19 лютого 2024 року, вона вказувала на те, що строк позовної давності нею не був пропущений, оскільки нею був в рамках кримінальної справи поданий цивільний позов у 2015 році, який залишений без розгляду у 2019 році, з тих підстав, що вона подала позов у цій справі. Також нею був поданий позов в липні 2017 року, який був залишений без розгляду у зв`язку із з`ясуванням нових обставин.

Позиція Верховного Суду

50. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

51. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

52. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

53. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

54. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

55. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

56. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

57. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

58. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

59. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

60. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

61. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).

62. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

63. Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

64. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої

статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

65. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

66. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

67. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

68. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

69. Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

70. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

71. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

72. Отже, наслідком непідписання письмового правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню, його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність.

73. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження

№ 14-499цс19), які Велика Палата Верховного Суду підтримала у постанові

від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), до розгляду якої було зупинено провадження у цій справі.

74. У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

75. Судами встановлено, що згідно з висновком експерта № 18/тдд

від 26 листопада 2015 року підпис в довіреності від 25 грудня 2014 року в графі «ПІДПИС» виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою. Цей висновок був складений на виконання постанови слідчого від 11 листопада 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008011 від 20 серпня 2015 року.

76. У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) вказано, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

77. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № № 61-8732св20) зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

78. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно врахував обставини, встановлені висновком експерта, складеним у кримінальному провадженні.

79. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

80. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

81. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також докази, які містяться у матеріалах справи, обґрунтовано виходив з того, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що позивачка не видавала довіреність на ім`я ОСОБА_5 на вчинення від її імені правочину щодо відчуження належної їй квартири, яка є її єдиним житлом та житлом її неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , 04 грудня 2013 року, що зокрема встановлено рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року у справі № 757/1753/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав відносно його дітей.

82. Аналізуючи зазначене, слід погодитися з судами попередніх інстанцій про те, що неукладений правочин не підлягає визнанню недійсним. Нотаріально посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою, за умови невстановлення факту зловживання з боку продавця своїми правами, необхідно кваліфікувати як неукладений.

83. Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 не підписувала довіреність, на підставі якої було укладено купівлі-продажу спірної квартири, що підтверджується висновком експерта № 18/тдд від 26 листопада 2015 року, складеним експертом Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центу, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірний договір є неукладеним.

Щодо витребування майна у кінцевого набувача

84. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

85. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

86. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

87. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

88. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

89. Якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. Відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.

90. У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України або на підставі частина третя статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).

91. Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

92. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

93. Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

94. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

95. Встановивши незаконність вибуття з власності ОСОБА_1 спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , що двічі відчужувалася за опалтним договором на користь інших осіб та передана відповідачу на підставі договору дарування, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його витребування на користь позивачки від кінцевого набувача.

96. В контексті оцінки добросовісності набувача спірного майна ОСОБА_4 , інтереси якого представляють ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , колегія суддів враховує наступне.

97. Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

98. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

99. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

100. Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі

№ 914/2618/16, пункт 52).

101. Враховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власниці - ОСОБА_1 , витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача, який набув майно безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, - ОСОБА_4 , інтереси якого представляють ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

102. Слід зазначити, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей.

103. ОСОБА_4 , інтереси якого представляють ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , забезпечений житлом, яке перебуває у власності його батьків.

104. Слід також врахувати, що ОСОБА_4 набув спірну квартиру на підставі договору дарування від 06 лютого 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_8 (бабуся відповідача) передала квартиру у власність ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діяли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

105. Вказаний договір було вчинено після того, як ОСОБА_1 на підставі постанови Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві від 24 серпня

2015 року було визнано потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008011 від 20 серпня 2015 року.

106. В межах кримінального провадження № 0008011 ОСОБА_8 була допитана в якості свідка 10 серпня 2015 року, що свідчить про її обізнаність про незаконні дії стосовно спірного майна та його вибуття з володіння позивачки, однак ОСОБА_8 відчужила спірну квартиру своєму неповнолітньому внуку, що ймовірно може свідчити про намір ухилитися від витребування у неї спірної квартири, недобросовісність дій останньої.

107. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року

у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі

№ 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі

№ 925/1351/19).

108. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій надали належну оцінку добросовісності дій учасникам спірних правовідносин, дотрималися балансу прав й інтересів сторін спору, зокрема прав малолітніх дітей,.

109. Слід також зазначити, що судом першої інстанції до участі у справі було залучено службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києва державної адміністрації, яка тричі повідомила суд про те, що у зв`язку із великою завантаженістю співробітників по основному місцю роботи, на підставі положень статей 43, 211 ЦПК України, розгляд справи необхідно здійснювати за відсутності її представника. Тобто, орган опіки та піклування не реалізував свого права на участь у судових засіданнях під час розгляду цієї справи.

110. Слід також зазначити, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

111. Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок

112. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22).

Щодо доводів заявника про пропуск позивачкою позовної давності

113. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

114. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

115. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

116. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

117. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

118. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

119. У відповідності до положень частини другої статті 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

120. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доводам апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності, врахував, що дійсно порушення прав позивачки відбулось у день посвідчення від її імені довіреності від 25 грудня 2014 року, а про порушене право вона дізналась у серпні 2015 року, про що свідчить її звернення до поліції та порушення кримінальної справи за її зверненням.

121. Однак позивачкою невідкладно вчинялись дії щодо захисту порушених прав, зокрема, у серпні 2015 року був поданий цивільний позов в межах кримінальної справи, який в подальшому був залишений без розгляду, у зв`язку з поданням позову у цій справі, тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

122. Слід також зазначити, що у поданому відзиві на касаційну скаргу позивачка вказує на те, що в межах цивільної справи № 756/9493/17 (яка була предметом дослідження у цій справі) представник третьої особи - ОСОБА_4 , який є відповідачем у цій справі, 16 січня 2018 року надав пояснення, до якого він долучив копію договору дарування квартири від 06 лютого 2016 року. Відповідно позивачка дізналася про порушення свого права вказаним договором дарування лише 16 січня 2018 року, внаслідок чого було подано позов у цій справі у листопаді 2019 року до належного відповідача в межах трирічного строку позовної давності. Вказаних обставин не спростовано заявниками.

123. Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у цій справі, яким надана належна оцінка судами попередніх інстанцій.

124. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

125. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскаржених рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

126. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків про часткове задоволення позовних вимог.

127. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права. Колегія суддів враховує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

128. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду таВерховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

129. Враховуючи стадійність розгляду цієї справи по суті спору, повторно порушене клопотання заявника про зупинення оскаржених судових рішень, яке надійшло до Верховного Суду 03 квітня 2025 року, до задоволення не підлягає.

130. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

131. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_4 , від імені яких діє адвокат Василевська Олена Вікторівна, залишити без задоволення.

2. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного судувід 16 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович