465/7351/23
2/465/940/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2025 м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі головуючого судді Кушнір Б.Б., з участю секретаря Швед О.Р., представника позивача Маркової В.О., представника відповідача Сокальського Д.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення грошових коштів - середньомісячної заробітної плати за весь час вимушеного прогулу не з вини працівника за період з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року в сумі 205619 (двісті п`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 72 коп., 25000 (двадцять п`ять тисяч) 00 коп. моральної шкоди та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року, -

встановив:

18.03.2023 представник позивача звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить стягнути з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу не з вини працівника за період з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року в сумі 205619 (двісті п`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 72 коп., зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року та стягнути Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) 00 копійок.

Ухвалою суду від 20.12.2024 позовну заяву прийнято до провадження суддею Кушнір Б.Б., вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті за участю сторін.

Ухвалою суду від 24.02.2025клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного загального позовного провадження залишено без задоволення. Розгляд даної справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні просив позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року в розмірі 205 619,72 грн. та про стягнення моральної шкоди в сумі 25 000 грн. залишити без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки в провадженні Франківського районного суду м. Львова та Львівського апеляційного суду вже перебувала справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а також просив закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, оскільки дана вимога відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просить клопотання задоволити.

Представник позивача у судовому засіданні клопотання представника заперечила, покликаючись на те, що справа стосується реалізації права позивача, всі три позовні вимоги стосуються періоду, який сторона позивача не заявляла та такі судом не вирішувалось, а тому просить у задоволенні клопотань відмовити.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та письмові клопотання, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили з тими самими вимогами.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Для залишення позову без розгляду з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 257 ЦПК України, необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена процесуальна норма права направлена на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Залишення позову без розгляду у цьому разі можливе лише за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.

Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача, та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Сторони - особи (фізичні, юридичні), які набувають із пред`явленням позову певного процесуального статусу, зокрема позивач - особа яка звертається до суду з метою поновлення свого порушеного права, встановлення та визнання права, відповідач - особа, яка, зокрема зазначене право не визнає.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає розгляду таких позовів.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 372/2230/17-ц (провадження № 61-31594св18).

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Отже, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за суб`єктним складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, такі позови є тотожними і в такому разі суд залишає позов без розгляду з дотриманням правового механізму, передбаченого положеннями статті 257 ЦПК України.

При цьому нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування вимог пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України та залишення позову без розгляду викладено в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 755/16267/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 759/2532/22-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 520/97/18, від 30 червня 2023 року у справі № 522/13894/22, від 23 вересня 2024 року у справі № 367/8869/23.

Судом установлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05.12.2022 у справі № 465/2585/21 визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» №123 від 23 березня 2021 року «Про звільнення працівника лікарні»; поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-психіатра 24 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2021 року по 17 травня 2021 року, що становить 13 982 гривні 31 копійку; моральну шкоду в розмірі 15 000 гривень; 4086 гривень судового збору. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Зі змісту даного рішення слідує, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлені та задоволені за період з 25 березня 2021 року по 17 травня 2021 року, проте судом ухвалено рішення 05.12.2022.

Оскільки рішення Франківського районного суду м. Львова від 05.12.2022 у справі № 465/2585/21 ухвалене між даними сторонами спору, проте вимога, яка судом задоволена стосувалися стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу періоду, який не охоплює періоду вимог даного позову, а також враховуючи саме покликання позивача у позові, що у зв`язку з невиплатою позивачеві середньомісячної заробітної плати за період з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року, що є прямим порушенням законного трудового права позивача, свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу, тому суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду в цій частині позовних вимог позивача.

Разом з тим, суд звертає увагу представника відповідача, що факт набрання законної сили рішенням суду з аналогічного спору може бути підставою для закриття провадження у справі в порядку п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, проте жодним чином не для залишення позову без розгляду.

З цих підстав, у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення частини позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року в розмірі 205 619,72 грн. та про стягнення моральної шкоди в сумі 25 000 грн. без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 ст. 257 ЦПК України, слід відмовити.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, статтею 4 ЦПК України закріплено право особи на звернення до суду за захистом, за змістом якого кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пункт 2 ч.1 цієї статті визначає публічно-правовий спір, зокрема, як спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника справи. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 460/280/19 зазначено, що для розгляду позову в порядку адміністративного судочинства необхідно встановити: по перше, чи є спір за своєю природою правовим, тобто чи звернення з позовом спрямоване на вирішення юридичного конфлікту між учасниками правовідносин; по друге, чи має такий спір ознаки публічно-правового, тобто чи позовні вимоги ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо особи не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. У протилежному випадку суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року (справа № 826/27224/15) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Крім того, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи суб`єктний склад та суть правовідносин сторін, зміст позовних вимог, а також те, що порушений позивачем спір відноситься до трудових спорів, які в силу дії ст. 19 ЦПК України, є предметом розгляду в порядку цивільного судочинства, передбачені п. 1 ч. 1 ст.255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Отже, предметом позову є майнова вимога ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, які не були позивачу нараховані та виплачені відповідачем за його письмовим зверненням, а відтак спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір в цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а тому у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати на підставі пункту 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 13, 15, 19, 222, 255, 257, 259 -261, 353 ЦПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення частини позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року в розмірі 205 619,72 грн. та про стягнення моральної шкоди в сумі 25 000 грн. без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 ст. 257 ЦПК України, - відмовити.

У задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати на підставі пункту 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складений 14.04.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.