ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4156/23 Номер провадження 22-ц/814/1889/25Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Обідіна О.І., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гуржій Тетяни Анатоліївни на рішення Київський районний суд м. Полтави від 27 січня 2025 року за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року АТ «Сенс Банк» звернувся до Київський районний суд м. Полтави від 27 січня 2025 року з позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.12.2013 року між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про надання споживчого кредиту №630067964. Відповідно до умов кредитного договору, Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в поряду та на умовах, що визначені Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від Банку інформації. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором щодо надання позичальнику кредиту виконав в повному обсязі.

Однак, відповідач свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 22.01.2023 року має заборгованість в розмірі 43026,75 грн. 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року. З метою досудового врегулювання спору на адресу позичальника було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, однак, відповідачем дану вимогу залишено без реагування. В зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ«СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором №630067964 від 10.12.2013 року в розмірі 43026,75 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 2684,00 грн.

Заочним рішення Київського районного суду м. Полтави від 25.10.2023 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Відповідач не погоджуючись з заочним рішенням від 25.10.2023 року, подала заяву про перегляд вказаного заочного рішення.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24.04.2024 року скасовано заочне рішення від 25.10.2023 року по справі №552/4156/23 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 січня 2025 року позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №630067964 від 10 грудня 2013 року у розмірі 43026,75 грн та судовий збір 2684 грн, а всього 45710,75грн.

З вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 адвокат Гуржій Т.А. та подала апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 січня 2025 року та винести нову постанову про відмову стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором.

Зокрема вказує, що з зазначеним рішенням не згодні, вважає, що воно є необґрунтованим і незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Крім того, зазначає, що в матеріалах справи відсутній кредитний договір від 10.12.2013 року, відповідно не зрозуміло яким чином судом встановлено, що 10 грудня 2013 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про надання споживчого кредиту.

Акцентує увагу, що ПАТ «Альфа Банк не виконало умов договору та не надало ОСОБА_1 карту DMS Gold по якій були інші умови використання зазначеної карти чим в карті Mastercard Gold та в других картах, залучених в довідці банку.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 10.12.2013 року між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про надання споживчого кредиту №630067964, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку у розмірі 10000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк кредитування 2 роки тобто 10.12.2015 року. Відповідно до умов кредитного договору відповідач ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені умовами договору.

Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредит, однак остання свої зобов`язань за кредитним договором не виконала , внаслідок чого станом на 22.01.2023 року заборгованість за кредитним договором становить 43026,75 грн.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 22.01.2023 року становить 16026,75 грн, і складається із:

тіло кредиту 28670,62 грн, відсотки за користування кредитом - 91,50 грн., прострочене тіло кредиту 13200,69 грн, відсотки за прострочену заборгованість 1063,94грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак ОСОБА_1 не надала своєчасного банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Проте повністю з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що, оскільки фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання відповідачем обов`язку, визначений моментом пред`явлення вимоги, настав, позивач має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати відповідачем обов`язку з повернення, зокрема, фактично отриманої суми кредитних коштів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Альфа Банк»).

Відтак, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки про умови кредитування з використанням картки «Максимум» від 10.12.2013 року, вбачається, що строк дії картки складає 2 роки, з можливістю перевипуску карти за умов дотримання клієнтом умов Договору, тобто в даному випадку до 10.12.2015 року, однак в даному випадку заборгованість розрахована банком станом на 22.01.2023 року, тобто банком нараховано проценти та неустойку після спливу строку дії кредитного договору, що суперечить умовам кредитування.

Відповідно до правових висновків, які викладені в постанові ВП ВСУ № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) від 28 березня 2018 року, вбачається відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила, Умови та Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про отримання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів взагалі, визначення розміру процентної ставки на рівні, визначному в розрахунку заборгованості та умов щодо можливості в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, та пролонгації умов договору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що до даних правовідносин не можна застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, в даному випадку позивачем не доведено узгодження сторонами про укладення відповідного договору приєднання та чи діяли на момент укладення саме ці умови, а не інші.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за період з 10.12.2013 по 22.01.2023 року, оскільки кредитний договір діяв до 10.12.2015 року.

Матеріли справи не містять, між сторонами було узгоджено фіксовану процентну ставку, крім того в акцентованій оферті відсутні умови договору про встановлення відповідальності штрафів за порушення зобов`язання.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про зміну розміру відсотків за користування кредитними коштами в односторонньому порядку, надані банком як публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб та Тарифи, які були розроблені банком після 10.12.2013 року, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

За наведених обставин підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку суми пені та штрафів відсутні, оскільки така відповідальність позичальника при укладенні договору не була обумовлена його умовами.

Отже, враховуючи викладене, умови договору і надані докази, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь позивача суми заборгованості, в межах строку кредитування, за тілом кредиту в розмірі 20987,71 грн., та відсотки за користування кредитом в розмірі 8771,73 грн., а всього 29759,44 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування Київський районний суд м. Полтави від 27 січня 2025 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк».

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Так, при подачі позову Банком було сплачено 2684 грн судового збору, а відповідачем ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги 4026 грн.

Оскільки даною постановою позов задоволено частково та визначено до стягнення лише суму заборгованості, то вимоги банку задоволено на 69,10%, частка відмовлених вимог становить 31,90%, тому судові витрати підлягають новому розподілу.

При ухваленні нового рішення про часткове задоволення позову з відповідача ОСОБА_1 підлягав би стягненню на користь позивача АТ «Сенс Банк» сплачений судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 1854,64 грн (2684 х 69,10%), а з позивача АТ «Сенс Банк» на користь відповідача ОСОБА_1 підлягали б стягненню судові витрати у розмірі 1284,29 грн (4026 х 31,90%).

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом проведення взаємозаліку в частині понесених сторонами спору судових витрат по справі, підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ «Сенс Банк». 570,35 грн судових витрат (1854,64 - 1284,29).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гуржій Тетяни Анатоліївни - задовольнити частково.

Рішення Київський районний суд м. Полтави від 27 січня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення яким позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №630067964 від 10.12.2013 року у розмірі 29759,44 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» понесені судові витрати у загальному розмірі 570,35 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 14 квітня 2025 року.

Головуючий суддя : _____________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ____________________ С.Б. Бутенко ____________________ О.І. Обідіна