Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6685/24 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 64 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/6685/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , поданою адвокатом Ткачук Тамілою Андріївною, та ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 вересня 2024 року та

на додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 13 вересня 2024 року, які ухвалені під головуванням судді Лєдньова Д.М. у Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Соломонюка С.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Просив зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення.

Позов обґрунтований тим, що йому ( ОСОБА_1 ) на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17 грудня 2002 року та рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2015 року. Відповідачі перешкоджають йому у вільному доступі та користуванні квартирою шляхом зміни замків вхідних дверей квартири та постійним псуванням його особистих речей. У зв`язку з виникненням перешкод у користуванні належним на праві спільної часткової власності майном, позивач змушений був звертатися до суду з вимогою про вселення. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 16 квітня 2015 року в справі №295/19595/14-ц позов задоволений та вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Деякий час після ухвалення рішення він ( ОСОБА_1 ) мав можливість користуватися квартирою, але у подальшому знову зіштовхнувся з перешкодами. Відповідачі не пускають його у квартиру, псують його особисті речі, з боку ОСОБА_2 вчиняється психологічне та фізичне насильство. Отримавши виконавчий лист у справі №295/19595/14-ц та звернувшись із заявою про виконання державним виконавцем Богунського районного відділу ДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), отримав повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.2 частини четвертої ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Він неодноразово звертався до Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області із заявами щодо неправомірних дій відповідачів, але отримував відповіді про ознаки цивільно-правових відносин та щодо проведення профілактичних бесід з відповідачами про недопущення вчинення домашнього насильства.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 02 вересня 2024 року позов задоволений. Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання судового збору.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 13 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 6 000 грн із кожного.

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 через адвоката Ткачук Т.А. та відповідач ОСОБА_3 подали апеляційні скарги. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 вересня 2024 року та додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 13 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове про відмову задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. Здійснити розподіл судових витрат.

Доводи апеляційних скарг відповідачів є тотожними та аргументовані тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 21 травня 1983 року перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 29 січня 2014 року. Після розірвання шлюбу позивач виселився з квартири АДРЕСА_1 , та проживав зі своєю співмешканкою в будинку АДРЕСА_2 . Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 27 квітня 2015 року в справі №295/1333/14-ц визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . У зазначеному вище рішенні суду вказано, що сторонам належить по 1/3 частині квартири чи по 9,9 кв.м жилої площі (29,7:3=9,9 кв.м), а встановлення порядку користування квартирою шляхом виділення позивачу кімнати площею 11,4 кв.м буде порушувати житлові права інших співвласників квартири. Крім того, із пояснень відповідача ОСОБА_2 , чого не заперечував позивач, вбачається, що між сторонами вже тривалий період часу склався інший порядок користування спірною квартирою, зокрема відповідач ОСОБА_3 постійно проживав та проживає в жилій кімнаті площею 11,4 кв.м., а спільні речі позивача, зокрема і особисті, знаходяться в жилій кімнаті площею 18,3 кв.м. Разом з тим, рішенням Богунського районного суду міста Житомира по справі №295/19595/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою, позов задоволений частково, яким вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Отже, Богунським районним судом м.Житомира вже розглядалася справа з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. У зв`язку з тим, що рішенням Богунського районного суду м.Житомира по справі №295/19595/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою набрало законної сили 28 квітня 2015 року та позивач пропустив строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, відповідач ОСОБА_2 вважає, що провадження у справі слід закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. Судом першої інстанції в порушення вимог ЦПК України, вдруге розглянута справа про той самий предмет і з тих самих підстав за тими самими вимогами. Також суд при ухваленні рішення залишив поза увагою той факт, що позивач притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України за нанесення тілесних ушкоджень відповідачу ОСОБА_2 , а тому виконання рішення суду щодо вселення позивача призведе до трагічних наслідків. Окрім того, при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховуючи, що справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, стягнутий розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 через адвоката Соломонюка С.А. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 вересня 2024 року - залишити без змін. Посилається на те, що був змушений звернутися за захистом своїх порушений прав із позовною заявою про вселення до Богунського районного суду м.Житомира, яка рішенням задоволена частково. Деякий час після ухвалення рішення він мав можливість користуватися належною йому власністю, але потім знову стикнувся з перешкодами. Відповідачі не пускають його в належну йому квартиру, псують його особисті речі, з боку ОСОБА_2 вчиняється психологічне та фізичне насильство. Він неодноразово звертався до Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області із заявами щодо неправомірних дій відповідачів, але отримував відповіді про ознаки цивільно-правових відносин та щодо проведення профілактичних бесід з відповідачами про недопущення вчинення домашнього насильства. Відтак, він змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки в позасудовому порядку вирішити питання не можливо.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримали та просять їх задовольнити, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове, яким позивачу у вселенні до квартири відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Соломонюк І.В. просять апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 вересня 2024 року та додаткового рішення цього ж суду від 13 вересня 2024 року відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги відповідачів підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 грудня 2002 року № НОМЕР_1 , виданого відділом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Житомирської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних долях (а.с.7).

За змістом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано 1/3 частина у праві власності на відповідну квартиру (підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , видане 17 грудня 2002 року) (а.с.8).

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 16 квітня 2015 року в справі №295/19595/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Згідно з рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2015 року в справі №295/1333/14-ц за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та відмовлено у задоволені вимог в частині встановлення порядку користування квартирою (а.с.9).

ОСОБА_1 неодноразово звертався до Житомирського районного управління поліції Головного управління поліції в Житомирській області з приводу неправомірних дій з боку колишньої дружини ОСОБА_2 , що підтверджується копіями наданих йому відповідей (а.с.14-17).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як передбачено ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник згідно з ст.319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

У постанові від 20 листопада 2023 року в справі №397/355/22 Верховний Суд виснував, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачу чиняться перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном зі сторони відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають у спірній квартирі та заперечують проти вселення позивача, а тому наявні підстави для вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційних скарг із приводу того, що провадження в справі слід закрити на підставі п.3 частини першої ст.255 ЦПК України, оскільки судом уже розглядалася справа про той самий предмет позову та з тих самих підстав, не можуть слугувати підставою для скасування основного та додаткового рішення та закриття провадження у справі, оскільки в справі №295/19595/14-ц та в цій справі сторони та підстави позову не є тотожними.

Решта наведених в апеляційних скаргах доводів зводиться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким судом першої інстанції надана належна оцінка. Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду від 02 вересня 2024 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні, а тому залишається без змін.

Згідно з частиною третьою ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої ст.137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята ст.137 ЦПК України).

При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Суд із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, від 01 серпня 2019 року в справі №915/237/18, від 24 жовтня 2019 року в справі №905/1795/18, від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19).

До суду першої інстанції 06 вересня 2024 року через електронну пошту представник ОСОБА_1 адвокат Соломонюк С.А. подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн (а.с.86-87).

Вказана заява подана представником ОСОБА_1 адвокатом Соломонюком С.А. впродовж п`ятиденного строку після ухвалення судом першої інстанції рішення, що відповідає вимогам частини восьмої ст.141 ЦПК України.

Понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, підтверджуються копіями: договору про надання правничої допомоги від 28 березня 2024 року №2803, детального розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу від 15 серпня 2024 року, акта прийому-передачі наданих послуг від 02 вересня 2024 року, які підписані сторонами (а.с.88-90).

Ураховуючи особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених у акті прийому-передачі наданих послуг, враховуючи заперечення відповідачів, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом і складністю справи, колегія суддів зменшує загальну суму витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, з 12 000 грн до 6 000 грн.

Отже, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ст.376 ЦПК України змінює додаткове рішення суду першої інстанції від 13 вересня 2024 року, зменшуючи суми витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , з 6 000 грн до 3 000 грн із кожного.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Ткачук Тамілою Андріївною, та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 13 вересня 2024 року змінити, зменшивши суми витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , з 6 000 грн до 3 000 грн із кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 11 квітня 2025 року.

Головуюча Судді: