Березівський районний суд Одеської області
14.04.2025
Справа № 494/57/25
Провадження № 2/494/139/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Рябчун А. В.,

за участі секретаря судового засідання Авдєєвої С. В.,

представника позивача Байдеріна О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Березівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці позивача: Березівська міська рада Одеської області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці позивача: Березівська міська рада Одеської області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Позовна заява мотивована тим, що вона є багатодітною матір?ю та потребувала покращення житлових умов і перебувала у пошуку будинку та/або земельної ділянки, які могли б забезпечити відповідного покращення житлових умов. У 2023 році вона дізналася про вільний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів представників місцевої громади, у даному житловому будинку ніхто не проживав більше 15-ти років, він був покинутим, нікому не належав, та оскільки громада потребує людського ресурсу, розвитку взаємовідносин, то вона могла оселитися в будинку зі своєю родиною, аби в подальшому облаштовуватися та проживати.

Позивач зазначає, що спробувала заселитися до житлового будинку та жити в ньому, але такий будинок був фактично не придатним для проживання, оскільки він перебував в аварійному стані та підлягав знесенню. Надалі вона вирішила, що можливо провести або реконструкцію, або збудувати на земельній ділянці новий житловий будинок, у зв?язку з чим звернулася по допомогу в законному оформленні документів (на її ім?я) до юристів, які їй роз?яснили, що вона дійсно має право отримати житловий будинок та земельну ділянку у власність, для чого вони все зроблять на її користь за процедурою, передбаченою законом.

Вказує, що надалі на підставі виготовленого юристами технічного паспорту, з планом та експлікаціями до схематичного плану, на житловий будинок садибного типу (реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності TIО1:0673-9721-6960-6534) 11.09.2023 державний реєстратор сектору з питань державної реєстрації Старомаяківської сільської ради Березівського району Одеської області Мирза М. П. зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за нею право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому їй було надано витяг про вказану реєстрацію.

Крім того, рішенням Березівської міської ради від 05.10.2023 року їй було передано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0175.

Надалі у зв`язку з сімейними обставинами, зокрема внаслідок істотних витрат і недостатності коштів на нове будівництво, вона вирішила здійснити продаж вказаних више житлового будинку та земельної ділянки. На виконання зазначених намірів, 01.11.2023 між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу об?єктів нерухомого майна.

Позивач посилається, що їй випадково, за результатами спілкування та консультацій з адвокатом щодо вище вказаних юридичних подій та угоди з купівлі-продажу об?єктів нерухомого майна, стало відомо про те, що реєстрація та набуття права власності на вказані об?єкти нерухомості відбулися з порушеннями, зокрема юристами було невірно оформлено право власності за нею, не через суд, а через таку процедуру, за якою вона не могла набувати права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Так, адвокатом було роз?яснено, що викладені у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підстави виникнення права власності законодавством не трактуються як дійсно підстави набуття права власності за нею, оскільки остання не будувала житловий будинок.

Зазначає, що вона не могла набувати право власності на такий житловий будинок, навіть і напівзруйнований та аварійний, ніким не заселений, а відтак вона і не могла набувати право власності на земельну ділянку за рішенням Березівської міської ради від 05.10.2023.

З урахуванням ухвали Березівського районного суду Одеської області від 08 квітня 2025 року, ОСОБА_1 просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладений 01.11.2023 року між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Дацковою Ф. А. за реєстровим № 1-371;

- зобов?язати ОСОБА_2 повернути у комунальну власність Березівській міській раді Одеської області земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0175.

Процесуальні дії суду

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2025 року справа передана для розгляду судді Рябчун А. В.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 27 січня 2025 року позовна заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче засідання на 18 лютого 2025 року.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2025 року клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Вирішено розгляд справи, призначений на 18 лютого 2025 року, провести в режимі відеоконференції.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 25 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 08 квітня 2025 року.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 08 квітня 2025 року провадження у справі щодо позовної вимоги про стягнення в порядку застосування наслідків недійсності договору коштів закрито.

18 лютого 2025 року від представника Березівської міської ради Одеської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника міської ради та не заперечує проти задоволення заявлених вимог.

25 березня 2025 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Доводи особи, яка подала відзив на позовну заяву

У березні 2025 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що погоджується з тим, що у позивачки були відсутні підстави для набуття права власності на спірні об`єкти нерухомості, відтак, вона визнає позовні вимоги. Крім того, посилається на те, що позивачкою повернуто їй кошти за оспорюваним договором купівлі-продажу у розмірі 245 853,00 грн.

Фактичні обставини справи

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав від 13.09.2023 року житловий будинок загальною площею 55,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 (підстава технічний паспорт, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 30.08.2023, видавник: ЄДЕССБ, Документ отримано з ЄДЕССБ; документ, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, відомості, серія та номер: 250, виданий 08.09.2023, видавник: ВУЖКГ м. Березівка; виписка із погосподарської кинги, серія та номер: 251-2, виданий 30.08.2023, видавник: Гуляївський старостинськиії округ Борезівської міської ради Одеської області).

Згідно з технічним паспортом від 30.08.2023 року на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , загальна площа будинку становить 55,6 кв. м., житлова 36,6 кв.м.

Відповідно до Рішення Березівської міської ради Одеської області від 05.10.2023 року № 1489-VIII ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки з натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:0175 на території Березівської міської ради Березівського району Одеської області за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2500 га, за рахунок земель Березівської міської ради;

передано ОСОБА_1 земельну ділянку у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд загальною площею 0,2500 та за адресою:

АДРЕСА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 01.11.2023 року, посвідченого державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори м. Одеса Дацковою Ф. А., ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними господарськими будівлями, та земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0175 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2500 га. Ціна продажу вказаних об`єктів нерухомості зазначена 245 853,83 грн.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 01.11.2023 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0175 за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 .

Заявою від 05.03.2025 року, посвідченою приватним нотаріусом Березівського міського нотаріального округу Одеської області Мухаір В. Т., адресованою до Березівської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 просила, зокрема, надати згоду на передачу земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0175 за адресою: АДРЕСА_1 , у комунальну власність у зв`язку із добровільною відмовою власника.

Відповідно до розписки від 05.03.2025 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти у розмірі 245 853,00 грн.

Згідно з висновком про знищення/знесення майна від 06.08.2024 року житловий будинок садибного типу на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0175 за адресою: АДРЕСА_1 , - знищено (статус зареєстровано реєстратором).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам сторін, проаналізувавши подані сторонами докази у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи позовної заяви та пояснення представника позивачки, надані в судовому засіданні, ґрунтуються виключно на наявності підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу, як такого, що укладений під впливом помилки, тобто на наявність підстав, передбачених частиною 1 статті 229 ЦК УКраїни.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (оспорюваний правочин) (згідно зі статтею 215 ЦК України).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Згідно із частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу від 01.11.2023 року ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними господарськими будівлями, та земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0175 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2500 га. Ціна продажу вказаних об`єктів нерухомості зазначена 245 853,83 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продаж у житлового будинку та земельної ділянки, позивач та її представник посилалися на те, що хоча у позивачки і було зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, проте підстави для його набуття у власність були відсутні. З огляду на зазначене, позивачка та її представник стверджували, що позивачка не набула у визначеному законом порядку права власності на спірне нерухоме майно, отже, не могла його відчужувати.

Суд ураховує, що сторони у справі не оспорюють факт укладення між ними договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки й указана обставина не підлягає доказуванню (частина друга статті 82 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Встановлено, що право власності ОСОБА_1 на житловий будинок адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав від 13.09.2023 року.

Підставою реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 у Витязі з державного реєстру речових прав від 13.09.2023 року вказано технічний паспорт, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 30.08.2023, видавник: ЄДЕССБ, Документ отримано з ЄДЕССБ; документ, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, відомості, серія та номер: 250, виданий 08.09.2023, видавник: ВУЖКГ м. Березівка; виписка із погосподарської кинги, серія та номер: 251-2, виданий 30.08.2023, видавник: Гуляївський старостинськиії округ Борезівської міської ради Одеської області.

При цьому ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером № :03:001:0175 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Березівської міської ради Одеської області від 05.10.2023 року № 1489-VIII.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).

Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Отже, судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 01.11.2023 року у позивачки ОСОБА_1 у встановленому законом порядку було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна, що відчужувалися за оспорюваним договором купівлі-продажу. Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказані об`єкти була чинна, не оспорена та не скасована. Підстав у приватного нотаріуса для відмови у посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу та надалі реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_2 були відсутні.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що продавець ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу знала та усвідомлювала наявність у неї зареєстрованого права власності на відчужувані об`єкти нерухомого майна, мала намір на їх відчуження та скористалася наявним у неї правом розпорядження вказаним майном.

Підстави вважати про наявність у діях позивачки помилки щодо сприйняття наявності у неї права власності на спірне майно відсутні.

Суд вважає необгрунтованими посилання представника позивача на наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, як такого, що укладений під впливом помилки, оскільки вказана обставина не була доведена під час розгляду справи.

Доводи представника позивача та відповідачки про повернення останній коштів за оспорюваним договором купівлі-продажу не мають значення для вирішення питання про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Не заслуговують на увагу посилання представника позивача на те, що фізично житловий будинок за спірною адресою не існує, є знищеним, як на підставу підтвердження позовних вимог, оскільки висновок про знищення/знесення майна датований 06.08.2024 року, тоді як оспорюваний договір укладено 01.11.2023 року. Отже, вказаний висновок про знищення/знесення майна не підтверджує обставину відсутності на момент укладення оспорюваного договору предмету договору житлового будинку.

Суд звертає увагу на те, що позивачка, користуючись наданими їй статтями 43, 49 ЦПК України процесуальними правами та обов`язками, на виконання вимог статей 13, 12, 81 ЦПК України, зобов`язана була довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, обгрунтувавши такі свої позовні вимоги та надавши докази, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, що передбачено статтями 76-80 ЦПК України.

Таких вимог цивільного процесуального закону позивачка та її представник не виконали.

Таким чином, судом не встановлено допущеної помилки при відчужуванні житлового будинку та земельної ділянки, яка могла б мати істотне значення і бути підставою, визначеною законом, для визнання правочину недійсним, а посилання на помилку позивача щодо наявності у неї права власності на нерухоме майно, з урахуванням державної реєстрації права власності на вказане майно за позивачкою, не може бути законною підставою для визнання даного договору купівлі-продажу недійсним.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, а також доводів сторін, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з підстав недоведеності з боку позивача наявності помилки щодо правової природи укладеного з відповідачем договору.

Отже, наявність помилки у діях позивача при укладенні оспорюваного договору не доведено.

Суд також не бере до уваги обставину визнання відповідачем позовних вимог з огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.03.2025 року у справі № 336/1978/23, у якому зазначено: «До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17), в якій вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу зумовлює відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку у комунальну власність Березівській міській раді Одеської області.

Щодо судового збору

Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264,265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці позивача: Березівська міська рада Одеської області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Березівська міська рада Одеської області, , адреса: пл. Ген. Плієва, буд. 9, м. Березівка, Березівський район, Одеська область.

Суддя: А. В. Рябчун