КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 369/12118/23

номер провадження 22-ц/824/6036/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: Андрєєв М.А. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Козира Сергія Володимировича

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року /суддя Дубас Т.В./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу. ОСОБА_3 просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь: 318 780 грн боргу за попереднім договором; три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 46 223,10 грн; інфляційні витрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 172 778,76 грн; моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 318 780,00 грн боргу за попереднім договором та розпискою, три відсотки річних (за період з 01 жовтня 2018 року по 26 грудня 2023 року) у розмірі 50 096,50 грн, інфляційні втрати (за період з 01 жовтня 2018 року по 26 грудня 2023 року) у розмірі 207 394,84 грн. Вирішено питання стягнення судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. /а.с. 66-74/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Козир С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача сплачений аванс в розмірі 285 180 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказував, що представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначене на 14.00 год. 19 грудня 2023 року, мотивуючи його тим, що приймає участь в якості захисника по кримінальній справі. Судом дане клопотання не було розглянуте, а справу розглянуто за відсутності відповідача та його представника, що є істотним порушенням норм процесуального права. Щодо доказів у справі, зазначав, що суд першої інстанції не надав оцінки запереченням відповідача, викладеним у відзиві, щодо доказу сплати відповідачу 33 600 грн. В якості такого доказу позивачем надана розписка ОСОБА_4 видана ОСОБА_3 на виконання штукатурних робіт на стінах та розводки електромережі у квартирі АДРЕСА_1 , а не на виконання зобов`язання згідно положень Попереднього договору. Крім того, зазначені роботи не входили в перелік робіт, зазначених в п. 3 Попереднього договору. Судом першої інстанції також не в повній мірі досліджено та з`ясовано положення Попереднього договору, який не містить строків та/або термінів повернення грошових коштів переданих відповідачу позивачем в якості авансу на підставі п. 4 Попереднього договору.

Єдиним випадком, де сторони передбачили строк повернення внесеного авансу є п. 5 Попереднього договору, який встановлює, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або за наявністю підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу у розмірі 285 180 грн, що еквівалентно 4 630 доларів США протягом одного місяця. Покупець має право відмовитись від купівлі-квартири, а продавець зобов`язується повернути покупцю кошти у повному обсязі за вимогою покупця протягом трьох місяців.

Аналіз положень п. 5 Попереднього договору вказує на те, що події, визначені у цьому пункті могли наступити в будь-який момент до закінчення строку дії обов`язку передбаченого п. 1 Попереднього договору (до 30 вересня 2018 року), а враховуючи той факт, що п. 5 Попереднього договору не визначає момент з якого має рахуватися строк для повернення сплаченого авансу, то в силу положень ч. 2 ст. 530 ЦК України такий момент мав визначатися пред`явленою вимогою позивача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив факт не укладення Основного договору в обумовлений сторонами строк, при цьому не з`ясував чи могло бути реалізоване двостороннє зобов`язання сторін укласти Основний договір, які мотиви та обставини стали причиною його не укладення. Крім того, судом першої інстанції не встановлено, коли мав настати строк виконання грошового зобов`язання (повернення авансу).

Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що відповідач ухилявся від продажу квартири, а також безпідставно установив, що прострочення зобов`язання розпочалось з 01 жовтня 2018 року, бо жодна з подій визначених п. 5 Попереднього договору з моменту його укладення і протягом його дії (до 30 вересня 2018 року) не настала та позивачем не направлялася відповідачу вимога про повернення сплаченого авансу, як до 30 вересня 2018 року так і після закінчення строку дії зобов`язань за Попереднім договором до подачі позовної заяви.

Вважає, що обов`язок повернути сплачені грошові кошти відповідно до п. 4 Попереднього договору на дату подання позовної заяви у відповідача не настав, бо позивачем не пред`явлена відповідна вимога, передбачена ч. 2 ст. 530 ЦК України, а тому і відсутня підстава для звернення до суду за захистом свого права, яке фактично не було порушене, та відповідно і відсутня умова для настання відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу зазначив, що судом порушено принцип пропорційності розподілу судових витрат.

26.02.2024 представник ОСОБА_3 - адвокат Андрєєв М.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року без змін. Щодо строку повернення сплаченого авансу після порушення умов договору, та як наслідок, розрахунку 3% річних та інфляційних втрат зазначив, що пунктом 5 Попереднього договору між сторонами було узгоджено строк для повернення позивачу сплаченого авансу після невиконання умов попереднього договору.

Таким чином, прострочення зобов`язання розпочалося з 01 листопада 2018 року, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання (01.11.2018) по дату ухвалення судового рішення у справі.

Стягнення з відповідача коштів, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, відновило порушене право позивача на отримання коштів фактично у тому ж розмірі, що і на моменту укладення попереднього договору, враховуючи тривалість невиконання зобов`язань щодо передання майна.

Апелянт та його представник в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, через електронний кабінет, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 07 вересня 2017 року між ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Михальченко М. М. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 08 квітня 2017 року за реєстровим №1844 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М., зареєстровано в реєстрі за № 4870.

За цим договором у строк до 30 вересня 2018 року продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу ( далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому і введеному в експлуатацію на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_3 , у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором ( п. 1 договору).

При укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передає, а продавець приймає передоплату у вигляді авансу в розмірі 285 180 грн, що еквівалентно 10 802 долари США. Залишок суми у розмірі 122 220 грн, що еквівалентно 4 630 доларів США, покупець зобов`язується сплатити до тридцятого вересня 2018 року ( п. 4 договору).

Сторони також домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від них суму авансу в розмірі 285 180 грн, що еквівалентно 4630 доларів США на протязі одного місяця ( п. 5 договору).

Цей договір діє до моменту укладення основного договору (п.12 договору).

Відповідно до розписки від 30.08.2018, ОСОБА_4 , менеджер відділу продажу ЖК «Данія» отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 33 600 грн, що еквівалентно 1 189 доларів США, на виконання штукатурних робіт на стінах та розводки електромережі по квартирі АДРЕСА_4 .

Судом встановлено, що в строк до 30 вересня 2019 року продавець не передав у власність покупця квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 42 кв.м., в житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - :03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_6 , договір купівлі-продажу вказаної квартири між сторонами укладено не було.

Багатоквартирний житловий будинок, в якій мала знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 318 780 грн боргу за попереднім договором та розпискою, три відсотки річних за період з 01 жовтня 2018 року по 26 грудня 2023 року у розмірі 50 096, 50 грн та інфляційних втрат у розмірі 207 394, 84 грн, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_2 не було виконано умови попереднього договору щодо продажу квартири, у зв`язку з чим порушено права позивача. Відсутність вини в не укладенні договору купівлі-продажу правового значення не має, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору. Посилаючись на положення п. 1 та п. 5 попереднього договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що прострочення зобов`язання розпочалось з 01 жовтня 2018 року, а тому розрахунок 3% річних та інфляційних втрат потрібно обраховувати саме з цієї дати.

Рішення суду вже було предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня

2023 року скасовано.

Матеріали справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу передано до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що господарським судам підвідомчі справи про банкрутство та справи у спорах з майновими та з немайновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство. Відтак, суд вважав, що справу слід передати до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .

Постановою ВС від 11 грудня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року скасовано, а справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційною інстанцією наголошено на тому, що передаючи справу на розгляд господарському суду, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду питання, не дослідив, коли саме було відкрито провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 , дійшовши помилкового висновку про необхідність передачі справи на розгляд господарського суду та скасування рішення районного суду з цієї підстави.

Перевіряючи вказані обставини справи, встановлено, що рішення суду першої інстанції по суті спору у цій справі було ухвалено 26 грудня 2023 року.

При цьому, провадження у господарській справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 було відкрито ухвалою Господарського суду Київської області від 14 лютого 2024 року, тобто вже після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті у справі, яка переглядається апеляційним судом.

Питання можливості скасування судом апеляційної/касаційної інстанції рішення та/або постанови суду за обставин, коли рішення та/або постанова були ухвалені до відкриття провадження у справі про банкрутство боржника, було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, за наслідком якого було прийнято постанову від 04 листопада 2024 року у справі № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23), у якій суд дійшов такого висновку щодо застосування відповідної норми права:

«Юрисдикція спору визначається на час відкриття провадження у справі в суді першої інстанції, тому і застосуванню підлягає процесуальне законодавство, що було чинним саме на час відкриття провадження.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Норми статті 7 КУзПБ регулюють питання передачі справи господарському суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, ще на стадії розгляду справи у суді першої інстанції та до ухвалення рішення суду по суті заявлених вимог.

Передача справи до господарського суду на підставі частини третьої статті 7 КУзПБ можлива лише на стадії розгляду справи в суді першої інстанції та до ухвалення рішення судом першої інстанції по суті заявлених вимог. Неможливо передати матеріали справи до суду іншої юрисдикції з ухваленим у ній рішенням по суті заявлених вимог.

Не є підставою для скасування рішень при апеляційному/касаційному перегляді з передачею справи до господарського суду відкриття провадження у справі про банкрутство, яке відбулося після ухвалення судового рішення судом першої інстанції, за винятком якщо судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.»

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновків про те, що судом першої інстанції дотримано норм процесуального і матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права через нерозгляд клопотання про відкладення судового засідання від 19 грудня 2023 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, що його нерозгляд вплинув на право апелянта на захист. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦПК України, суд вправі розглядати справу за відсутності сторони, яка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, якщо від неї не надійшло обґрунтованих причин неявки. З матеріалів справи вбачається, що відповідач та її представник були належним чином повідомлені про судове засідання, що не свідчить про порушення їх процесуальних прав.

Щодо доводів апелянта про ненадання судом першої інстанції оцінки запереченням відповідача стосовно розписки на суму 33 600 грн, колегія суддів також вважає їх безпідставними. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що зазначена сума, сплачена позивачем за розпискою від 30 серпня 2018 року, була частиною виконання зобов`язань за попереднім договором, оскільки вона стосувалася підготовчих робіт (штукатурних робіт та розводки електромережі) у квартирі, яка мала бути передана за основним договором. Апелянт не надав переконливих доказів, які б спростовували зв`язок між цією сплатою та зобов`язаннями за попереднім договором, а доводи про те, що зазначені роботи не входили до переліку робіт за п. 3 договору, не впливають на правову кваліфікацію сплаченої суми як частини авансу. Таким чином, суд першої інстанції правомірно включив суму 33 600 грн до загальної заборгованості в розмірі 318 780 грн.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що попередній договір не містить чітких строків повернення авансу, а строк мав визначатися вимогою позивача відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, апеляційний суд також їх відхиляє. Відповідно до п. 5 попереднього договору, продавець зобов`язаний повернути аванс у розмірі 285 180 грн протягом одного місяця у випадку невиконання умов договору, зокрема, у разі відмови чи ухилення від продажу квартири до 30 вересня 2018 року. Судом першої інстанції встановлено, що основний договір купівлі-продажу не був укладений у визначений строк, а багатоквартирний житловий будинок, в якому мала знаходитися квартира, не був побудований та введений в експлуатацію. Ці обставини свідчать про невиконання відповідачем умов попереднього договору, що спричинило настання обов`язку повернення авансу з 01 жовтня 2018 року, як правильно зазначив суд першої інстанції. Позивач не був зобов`язаний додатково пред`являти вимогу про повернення авансу, оскільки строк виконання зобов`язання чітко визначений договором.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив причини неукладення основного договору та не встановив наявність ухилення відповідача від виконання зобов`язань, не впливають на правильність висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попередній договір є організаційним договором, який встановлює обов`язок сторін укласти основний договір у майбутньому. У разі неукладення основного договору з вини однієї зі сторін, інша сторона має право на відшкодування збитків або повернення сплачених коштів. У даному випадку суд першої інстанції правомірно виходив із того, що неукладення основного договору спричинило порушення прав позивача, а сплачений аванс підлягає поверненню незалежно від причин невиконання зобов`язань, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу у продавця за таких обставин.

Щодо розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що прострочення зобов`язання розпочалося з 01 жовтня 2018 року, оскільки саме з цієї дати відповідач не виконав обов`язку повернути аванс відповідно до умов п. 5 попереднього договору. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити 3% річних та інфляційні втрати, якщо інше не встановлено договором. Апелянт не надав доказів, які б спростовували правильність розрахунків, наданих позивачем та перевірених судом першої інстанції, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Стосовно розподілу судових витрат, суд першої інстанції також вірно розподілив їх відповідно до принципу пропорційності, передбаченого ст. 141 ЦПК України. Апелянт не навів конкретних доказів порушення цього принципу чи завищення сум, стягнутих на користь позивача, тому ці доводи також не можуть бути підставою для нового розподілу витрат.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Козира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: