КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5335/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопада 2024 року (суддя Арапіна Н.Є.) про передачу до іншого суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

у листопаді 2024 року позивачка звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача 17 000грн, відшкодування збитків у розмірі 680грн, інфляційних втрат в розмірі 9 514грн 93 коп., трьох процентів річних у розмірі 1 930грн 15 коп., та моральної шкоди у розмірі 8 500грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що наприкінці 2020 року вона натрапила на шахрайську фінансову організацію під назвою « Квантум Сістем », представники якої запропонували їй фінансові послуги, а саме заробіток на продажі акцій. 9 лютого 2021 року з її рахунку в АТ «Універсал Банк» було здійснено платіж у сумі 17 000грн на розрахунковий рахунок фізичної особи підприємця - ОСОБА_2 .

Позивачка стверджувала, що вважала, що вказаний платіж був спрямований на внесення коштів на її «торговий рахунок», а менеджер компанії її впевнив, що ФОП ОСОБА_2 є уповноваженим представником компанії в Україні, який має законний дозвіл на операції з фінансовими біржами, тому вона здійснила зазначений платіж.

Позивачка зазначала, що з часом зрозуміла, що має справу із шахрайською схемою, їй стало відомо, що фінансової організації з назвою « Квантум Сістем » офіційно не існує ані в Україні, ані за кордоном, від імені цієї «організації» на території України не виступає жоден легітимний суб`єкт господарської діяльності.

Також позивачка посилалася на те, що вони не знайома з відповідачем, ніколи з ним не зустрічалася і не спілкувалася, не має жодних домовленостей (угод, договорів, тощо) і жодних послуг він їй не надавав. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 зареєструвався як фізична особа-підприємець 27 січня 2021 року, тобто за 13 днів до вчинення нею платежу, однак вже 26 лютого 2021 року ОСОБА_2 зареєстрував припинення підприємницької діяльності.

Посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», застосування наслідків недійсності правочину, позивачка просила стягнути з відповідача 17 000грн, завдану шкоду, інфляційні втрати, 3% річних та моральну шкоду.

Пред`являючи позов до Дніпровського районного суду міста Києва, позивачка посилалася на положення частини 5 статті 28 ЦПК України.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопада 2024 року справу передано за підсудністю до Конотопського міськрайонного суду Сумської області.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення суддею норм процесуального права.

Позивачка зазначає, що у спірних правовідносинах вона була споживачем послуг, тому при поданні позову вона мала правомірні очікування щодо застосування правил альтернативної підсудності, передбачених ч. 5 ст. 28 ЦПК України, оскільки на момент здійснення нею платежу відповідач був суб`єктом господарської діяльності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд до іншого суду розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Передаючи справу на розгляд до Конотопського міськрайонного суду Сумської області, суддя виходила з того, що у позові позивачка у п`ятому абзаці другої сторінки зазначила, що вона особисто не знайома з відповідачем, ніколи з ним не зустрічалася і не спілкувалася. У неї з відповідачем ніколи не було і немає дотепер жодних домовленостей (угод, договорів тощо). Жодних послуг відповідач їй не надавав. За таких обставин суддя дійшла висновку, що правовідносини сторін не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» і підстав для застосування положень ч. 5 ст. 28 ЦПК України для визначення підсудності даної справи немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судді з таких підстав.

Відповідно до статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 5 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

У пункті 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також у статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» надано визначення виконавця, виробника та продавця: виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3); виробник - суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпортує товар (пункт 4); продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18).

У пункті 17 зазначеної статті вказано, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Аналіз вказаних норм свідчить, що норми Закону України «Про захист прав

споживачів» не регулюють правовідносини, які виникли між фізичними особами.

ОСОБА_1 пред`явила позов до фізичної особи ОСОБА_2 , зазначивши у позовній заяві, що не укладала з відповідачем угод, договорів, не мала з ним ніяких домовленостей і відповідач не надав їй жодних послуг.

За таких обставин, суддя першої інстанції прийшла до правильного висновку, що підстави для застосування положень частини 5 статті 28 ЦПК України для визначення підсудності даної позовної заяви відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач, будучи фізичною особою-підприємцем, здійснював нечесну підприємницьку діяльність, не є підставою для застосування положень частини 5 статті 28 ЦПК України.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Як вже зазначалося вище, позивачка у позовній заяві посилалася на те, що з відповідачем не знайома, з ним не спілкувалася, домовленостей з ним не мала та не укладала з ним договорів або угод, і відповідач їй не надав послуг, а відтак підстав для висновку, що правовідносини сторін регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів» немає.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Встановивши, що відповідач зареєстрований у с. Зарічне, Конотопського району Сумської області, суддя першої інстанції правомірно направила даний позов для розгляду до Конотопського міськрайонного суду Сумської області.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки при постановленні ухвали про направлення справи по підсудності, суддя не допустив порушення норм процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопад 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук