Справа № 464/190/25
пр.№ 2/464/725/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова у складі: судді Шашуріної Г.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу № 464/190/25 за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за надані послуги,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за послуги з постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, за період з 01.12.2021 по 29.02.2024 в сумі 3 446,45 грн; витрати теплової енергії забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання за період з 01.12.2022 по 29.02.2024 в сумі 1 381,81 грн, всього за надані послуги 4 828,26 гривень, покликаючись на невиконання відповідачами обов`язку щодо сплати житлово-комунальних платежів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 січня 2025 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Ухвалою судді від 13 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачами подано відзив на позовну заяву, в якому просять у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, покликаючись, що жодних договірних зобов`язань із позивачем вони не укладали; вони не є споживачами послуг ЛМКП «Львівтеплоенерго», оскільки внутрішньо-будинкові мережі ЦО і ГВП обслуговує ОСБ «МЖК 1»; зазначають, що розрахунок платежів є некоректним, а тому просять суд призначити експертизу. Водночас просять розгляд даної справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та викликати в суд представника ОСБ «МЖК 1» в якості свідка.

Представником позивача Дівіною Л.В. подано пояснення, в якій зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, нарахування здійснене згідно з вимогами чинного законодавства.

Розглядаючи клопотання відповідача про призначення експертизи, здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та виклик свідка такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Як унормовано ст.ст.102, 103 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У постанові Верховного Суду від 02 липня 2017 року у справі № 925/1641/17 сформульовано правову позицію про те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 585/2892/15-ц висловлено правову позицію про те, що за загальним правилом експертиза призначається коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи та поданих доказів, при цьому особа, яка заявляє клопотання про призначення експертизи, повинна обґрунтувати та довести необхідність її призначення.

Заявляючи клопотання про призначення експертизи стороною відповідача жодним чином не обґрунтовано дійсну потребу у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, не надано належних письмових доказів, які б свідчили про недостовірність, суперечливість доказів по справі. Разом з тим, відповідачі не були позбавлені можливості реалізувати своє право в порядку ст.106 ЦПК України (експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду), відповідачами до клопотання також не надано доказів і не зазначено підстав, які б перешкоджали їм особисто звернутись до судового експерта для проведення відповідної експертизи, та надати відповідні докази, що свідчить про неналежне виконання відповідачем покладених на них процесуальних обов`язків.

Заява позивача про виклик свідка представника ОСБ «МЖК 1» не відповідає вимогам ст.91 ЦПК України (виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити), є необґрунтованою з огляду на те, що останнім не зазначено ім`я свідка, які саме обставини він зможе підтвердити та чи можуть його показання мати значення для вирішення спірних правовідносин.

Оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, клопотання жодним чином не обґрунтовано необхідністю учасників справи бути присутніми у судовому засіданні, адже всі доводи відповідачі вправі викласти у письмовому вигляді.

У випадках коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо проведення публічного розгляду справи (правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20).

Інших заяв/клопотань сторонами не заявлено.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12,81 ЦПК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

За приписами ч.1 ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закону) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Статтями 1, 5, 9 Закону регламентовано наступне.

Внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення (для систем газопостачання - від запірного пристрою на вводі в будинок до запірних пристроїв включно перед місцями підключення газових приладів, газоспоживального обладнання, теплових агрегатів тощо).

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 639/10591/14-ц).

Виходячи із приписів ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання (ч.6 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).

У силу вимог п.п.14, 38 Правил надання послуг постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року за № 830, в редакції від 08 вересня 2021 року за № 1022, відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315. Споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).

Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначенні для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18, внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.

У ході розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Указане підтверджується відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру від 08 січня 2025 року та даними Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 09 січня 2025 року.

Позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» до будинку відповідачів надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що підтверджується актом № 0482 від 14 грудня 2022 року, складеним між ОСБ «МЖК-1» та ЛМКП «Львівтеплоенерго», за яким у приміщенні елеватора за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, 39 встановлено вузол обліку теплової енергії на опалення; експлуатаційну перевірку вузла обліку теплової енергії (ВОТЕ) проведено 15 вересня 2023 року, про що свідчить відповідний акт від 27 вересня 2023 року.

З огляду на наведені законодавчі положення та фактичні обставини справи відповідачі не звільнені від оплати за опалення місць загального користування, сплати витрат на функціонування системи гарячої води та плати за абонентське обслуговування, нарахування яких підтверджується відомостями, наданими позивачем.

Одночасно з таких відомостей убачається, що відповідачам не нараховується плата за теплову енергію та гарячу воду, постачання яких таким не здійснюється. Долучений відповідачами листи ОСБ «МЖК-1» від 17 січня 2025 року № 3, від 18 січня 2025 року № 17 та акт № 20 від 23 липня 2008 року не надає правових підстав для відмови у заявлених позовних вимогах, адже не спростовують установлених вище висновків. Відповідачі у багатоквартирному будинку зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку, законодавство не містить виключення із такого правила.

Судом установлено, що відповідачами належним чином не здійснювалася оплата за надані житлово-комунальні послуги та згідно з розрахунком позивача мають заборгованість за послуги з постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, за період з 01.12.2021 по 29.02.2024 в сумі 3 446,45 грн; витрати теплової енергії забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання за період з 01.12.2022 по 29.02.2024 в сумі 1 381,81 грн, всього за надані послуги 4 828,26 гривень.

За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 522/7683/13-ц саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача. Відповідачами наведений розрахунок заперечено, проте доказів його неправильності не надано, власного контррозрахунку не проведено. З огляду на таке у суду немає підстав сумніватися у обґрунтованості розрахунку, який береться до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем.

Докази ненадання чи неналежного надання житлового-комунальних послуг у матеріалах справи відсутні.

Наведені законодавчі положення та фактичні обставини справи свідчать, що відповідачі мають зобов`язання перед позивачем по оплаті житлово-комунальних платежів за опалення місць загального користування. Аргументи відповідача не підтверджені об`єктивними доказами. Порушене відповідачами цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку, шляхом стягнення заборгованості в солідарному порядку (ст.541 ЦК України). Відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

У порядку ст.141 ЦПК України на відповідачів слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028,00 гривень.

Керуючись ст.ст.12, 13, 82, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» борг за надані послуги у сумі 4 828,26 грн, а саме: постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, за період з 01.12.2021 по 29.02.2024 в сумі 3 446,45 грн; витрати теплової енергії забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, за період з 01.12.2022 по 29.02.2024, в сумі 1 381,81 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» по 605,60 грн судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», , м. Львів, вул. Данила Апостола, 1

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1

Повне рішення суду складено 14 квітня 2025 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Галина ШАШУРІНА