Справа № 362/2121/24
Провадження № 2/362/374/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2025 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого - судді Кравченко Л.М.,
за участі секретаря - Шмагун М.С.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому засіданні у приміщенні суду м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області про витребування майна з чужого незаконного володіння,-
Представник позивача подав заяву, в якій позов підтримав, проти заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, про розгляд справи судом повідомлялась належно.
Представник Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не прибув, про розгляд справи судом повідомлявся належно.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться.
Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд зазначає таке.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємицею після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї матері ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть від 05.07.2022 р.
До складу спадкового майна входила земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,061 га, розташованої на території Гвоздівської сільської ради Київської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 16.10.1996 р. На момент отримання спадкодавцем у власність даної земельної ділянки, законодавством не було передбачено наявність кадастрових номерів.
Постановою приватного нотаріуса від 21.09.2023 р. відмовлено у вчинені нотаріальної дії, тим самим відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначену земельну ділянку. В якості підстави для відмови, нотаріусом зазначено, що до матеріалів спадкової справи не поданий документ витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Відповідним кваліфікованим інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_4 було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (копія технічної документації із землеустрою додається).
Під час розробки технічної документації із землеустрою було виявлено, що присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, яка належить позивачу і внести відомості про неї до Державного земельного кадастру, як того вимагає діюче законодавство, не можливо. Згідно із відомостями технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 вбачається, встановлення чотирьох межових знаків з наступними координатами поворотних точок:
№Назва межового знакаВідстань (м)Координати SK63(3) (m)
10000130,625 560 066,1603 369 759,3,395 560 089,8403 369 740,9,905 560 099,2203 369 761,7,835 560 073,0403 369 776,050
Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка безоплатно передана в порядку приватизації рішенням Феодосіївської сільської ради від 10.06.2021 р. громадянці ОСОБА_2 .
Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ч.3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 22.03.2023 р. у справі №463/6829/21-ц).
Таким чином, оскільки позивач прийняла спадщину, то відсутність у позивача свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на захист своїх прав та інтересів в т.ч. і витребування майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до п.а), б) ч.1 ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Однак, оскільки станом на 10.06.2021 року дана земельна ділянка не належала до комунальної власності, у спадкодавця позивача не вилучалася, то, відповідно, Феодосіївська сільська рада не була наділена повноваженнями передавати дану земельну ділянку у власність відповідачу.
Відповідно до ст.22, 23 ЗК України 1990 р. в редакції, що діяла станом на момент набуття спадкодавцем позивачем права власності на земельну ділянку визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Єдину державну інформаційну систему, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна запроваджено в Україні Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» 1952-IV від 01.07.2004 року. Відповідно до ч.5 ст.3 Закону в первинній його редакції визначено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Відповідно до ч.3 ст.3 даного Закону в діючій редакції, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Таким чином, оскільки спадкодавцем позивачем отримано державний акт на право власності на землю від 16.10.1996 р. з відповідною реєстрацією у відповідності до діючого на той час законодавства, ніяких правочинів, щодо даної земельної ділянки після її отримання у власність спадкодавцем позивачем не проводилося, то, відповідно, право власності на спірну земельну ділянку визнається дійсним за позивачем як спадкоємцем спадкового майна.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.387 ЦПК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч.1, 3 ст.388 ЦПК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
З огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (пункт 200 постанови ВП ВС від 23.11.21 у справі № 359/3373/16-ц, провадження №14-2цс21).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.13 постанови ВП ВС від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20).
Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. (постанова ВП ВС від 13.07.2022 р. у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21).
Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 р. у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 р. у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 р. у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 р. у справі № 911/3680/17 (пункти 10.7, 10.9, 10.10 постанови ВП ВС від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).
Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається (пункт 154 постанови ВП ВС від 23.11.21 у справі № 359/3373/16-ц, провадження №14-2цс21).
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, оцінивши зібрані докази, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1500,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,-
№Назва межового знакаВідстань (м)Координати SK63(3) (m)
10000130,625 560 066,1603 369 759,3,395 560 089,8403 369 740,9,905 560 099,2203 369 761,7,835 560 073,0403 369 776,050
яка розташована в межах с. Гвоздів, Обухівського району Київської області, СТ «УНІВЕРСИТЕТ 5-1» ділянка № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1500,00 грн.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, якщо такі не було подано.

Суддя Л.М.Кравченко