КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6566/2025
Справа № 363/4687/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Рукас О.В. в м. Вишгород у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь частину фактично оплачених додаткових витрат на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 36350 грн.

Позов мотивував тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі в період з 02 червня 2007 року по 24 березня 2023 року. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 березня 2023 року шлюб між ними розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дитина, син ОСОБА_3 . Фактично шлюбні відносини з відповідачем припинилися в липні 2021 року, коли відповідач стала проживати окремо від позивача з дитиною. Оскільки боржник не надавала повноцінної та достатньої допомоги дитині в добровільному порядку, він був змушений звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, який видано Вишгородським районним судом Київської області 27 грудня 2023 року. Даним наказом з відповідача на його користь стягнуто аліменти в розмірі заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви, а саме з 26 вересня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. 15 січня 2024 року відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу. Відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини, присуджені аліменти на утримання дитини сплачує несистематично.

Вказував, що сторони з 2005 року проживали у м. Вишгород. До укладення шлюбу в 2007 році відповідач ОСОБА_1 стала власником частини квартири по АДРЕСА_1 , іншу частину квартири придбала у власність, перебуваючи у шлюбі. В даній квартирі після народження сина сторони проживали до липня 2021 року, а на сьогоднішній день проживає позивач разом з сином. У липні 2021 року відповідач переїхала в квартиру АДРЕСА_2 , яка в рівних частинах належить кожній із сторін.

Спочатку сторони обирали школу для ОСОБА_4 з наявних у м. Вишгород шкіл, однак у місті було всього три школи, які їх не влаштовували, тому спільно з відповідачем вирішили віддати навчатися дитину до школи, яку закінчував позивач, у м. Києві, де ОСОБА_3 навчався з першого по п`ятий клас включно, однак в зв`язку з загостренням булінгу відносно дитини було вирішено перевести дитину на дистанційне навчання до іншої школи, яку знайшла відповідач - ТОВ «Центр освіти «JAMM school». Перехід ОСОБА_4 на дистанційне навчання до платної школи, відповідно до діючого в Україні карантину, який закінчився тільки 01 липня 2023 року, було вочевидь правильним рішенням з урахуванням обстановки в країні і в світі в цілому. Відповідно, і після закінчення 6 класу, ще під час спільного проживання з відповідачем однією сім`єю, було прийнято рішення, що ОСОБА_4 продовжує навчатися в ТОВ «Центр освіти «JAMM school», а тому 09 квітня 2021 року було сплачено за вересень 2021 року 2000 грн. - вартість освітніх послуг в навчальному закладі. Інші платежі, починаючи з вересня 2021 року, здійснювались позивачем самостійно, враховуючи окреме проживання відповідача з липня 2021 року і відсутність з її сторони фінансування утримання дитини.

Загалом за надання ТОВ «Центр освіти «JAMM school» освітніх послуг в 7 класі (2021 - 2022 навчальний рік) позивачем сплачено самостійно 18000 грн., в 8 класі - 20200 грн., в 9 класі - 14500 грн. Крім того, 03 липня 2024 року позивач здійснив на користь ТОВ «Центр освіти «JAMM school» оплату освітніх послуг дитини в 10 класі на загальну суму 20000 грн.

Загальна вартість освітніх послуг ОСОБА_3 , самостійно сплачена позивачем на користь ТОВ «Центр освіти «JAMM school», складає 72700 грн., тому він вважає за необхідне вимагати стягнення з відповідача частину оплачених додаткових витрат, пов`язаних з отриманням дитиною освітніх послуг в ТОВ «Центр освіти «JAMM school» в період з 22 вересня 2021 року по 03 липня 2024 року в розмірі 36350 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача частину фактично оплачених додаткових витрат на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 36350 грн. та витрати по сплаті судового збору 1211,20 грн.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року заяву ОСОБА_2 про стягнення понесених судових витрат залишено без розгляду.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила зміст ст. 141, 150 СК України, ст. 19 Конституції України, вказувала, що вона, будучи матір`ю своєї дитини, має повне право в тому числі приймати рішення щодо способу навчання та виховання дитини. Для забезпечення можливості здобуття дітьми повної загальної середньої освіти в Україні створена державна система повної загальної середньої освіти, яка є безкоштовною. Навчання дитини у приватному навчальному закладі за рішенням лише одного з батьків та за відсутності особливих обставин, які зумовлювали необхідність навчання дитини у такому закладі та в такий спосіб, не дає можливості відносити витрати на оплату послуг приватного навчального закладу до додаткових витрат на утримання дитини в розумінні ст. 185 СК України, а отже ці витрати не підлягають сплаті нею на підставі вимог закону. Законодавством України і зокрема СК України не передбачено покладення на того з батьків, хто сплачує аліменти, оплату таких витрат, які не є додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами. Отже, будь-які витрати крім тих, які мають бути оплачені відповідно до норм законодавства, можуть бути оплачені лише за наявності відповідної волі такої особи, тобто добровільно.

Позивачем не було надано жодного доказу того, що ОСОБА_1 добровільно погодилася на те, що дитина весь час має навчатися у приватній школі та вона готова оплачувати такі заняття. У своєму відзиві на позов вона зазначила, що не давала згоди на те, щоб її син навчався у приватній школі в період, який починається з 2021 року. У відзиві вона також зазначила, що тимчасове навчання сина в приватній школі було тимчасовим рішенням для певного періоду (малося на увазі, з урахуванням наступного тексту, що це був період до вересня 2021 року), а також, що за її глибоким переконанням, з вересня 2021 року навчання ОСОБА_4 у приватній дистанційній школі є шкідливим для нього, оскільки він через це знаходиться у ізоляції від суспільства і не отримує навичок комунікації з іншими людьми. Крім того, у державній школі дотримання необхідних стандартів освіти є гарантованим державою, на відміну від школи приватної.

Не погоджувалася з висновком суду про те, що публічно викладений професійний висновок заступника міністра освіти щодо шкоди дистанційного навчання не є доказом шкідливості для дитини дистанційного навчання, а отже таких доказів не наведено. Вважала, що в даному випадку юридичне значення має саме факт відсутності її згоди, а не мотивація відсутності згоди. так як ці витрати не є обов`язковими за законом.

Як видно із позовної заяви, і що вона не заперечує, дитина почала навчатися в приватній школі до вересня 2021 року. У матеріалах справи є лише докази наявності її згоди на навчання дитини в приватній школі лише в періоди, які передують вересню 2021 року (зміст її відзиву на позов). Висновок суду, що дитина відповідно до спільного рішення батьків навчається у приватному навчальному закладі з вересня 2021 року, не підтверджується жодними доказами. Наявність її волевиявлення на це навчання, а отже і існування спільного рішення щодо навчання у періоди, починаючи з вересня 2021 року, не підтверджені жодними доказами. У справі є лише матеріали, що підтверджують факт навчання дитини в цьому закладі з вересня 2021 року, та оплати позивачем послуг приватної школи.

Обґрунтування судом свого рішення тим, що жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_1 будь-яким чином протягом всього часу заперечувала проти навчання дитини в приватному навчальному закладі, суперечить ст. 19 Конституції України, оскільки чинним законодавством не встановлено обов`язку певним чином виражати заперечення в подібних випадках, та ще й протягом якогось часу, а також не встановлено форми такого заперечення. Отже, вимога суду надавати докази вчинення дій, які особа не зобов`язана вчиняти за законодавством, не є законною. Як тільки інформація про її незгоду на навчання сина в приватній школі набула юридичного значення, вона негайно надала цю інформацію, надавши суду відзив на позов, де вказала на відсутність її згоди на навчання дитини у приватній школі у період з вересня 2021 року.

Як правильно встановлено судом, витрати на навчання дитини в приватній школі не є додатковими витратами на утримання дитини в розумінні ст. 185 СК України, умовою для покладення на неї зобов`язання здійснювати такі витрати могла б бути лише наявність її добровільної згоди на це. Але у своєму відзиві вона однозначно вказала на відсутність такої згоди та описала причини цього.

Враховуючи необхідність оцінки судом доказів, ґрунтуючись на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, похибка друку у реченні «Я не давала своєї згоди на продовження навчання мого сина у приватній дистанційній школі в період з вересня 2024 року», оскільки мало бути «2021 року», не мала бути взята до уваги, оскільки з подальшого тексту «За моїм глибоким переконанням, з вересня 2021 року навчання ОСОБА_4 у приватній дистанційній школі є шкідливим для нього», а також із проханням до суду відмовити в позові повністю (тобто відмовити у відшкодуванні всього обсягу заявлених витрат на оплату приватної школи, починаючи з жовтня 2021 року) однозначно випливає висновок про відсутність її згоди на навчання дитини в приватній школі у період, який починається саме з вересня 2021 року, а доказів наявності її згоди на навчання дитини в приватній школі у період з вересня 2021 року в справі немає.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішення про навчання дитини у приватному навчальному закладі з дистанційною формою освіти було спільно прийнято позивачем та відповідачем, дитина протягом 2021-2024 років продовжує навчатися в обраному сторонами навчальному закладі, витрати на оплату послуг з навчання дитини у приватному навчальному закладі в межах даної справи є додатковими витратами на утримання дитини, які мають нести обидва з батьків в рівній частці.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, розірваному рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 березня 2023 року в справі № 363/771/23 (а. с. 31) та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 32).

ОСОБА_2 у позові зазначено і відповідачем ОСОБА_1 у відзиві на позов не заперечувалось, що з липня 2021 року відповідач ОСОБА_1 проживає окремо від нього та дитини за іншою адресою.

Судовим наказом Вишгородського районного суду Київської області від 27 грудня 2023 року в справі № 363/5356/23 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви, а саме з 26 вересня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 33).

Постановою головного державного виконавця Вишгородського ВДВС у Вишгородському районі ЦМУМЮ (м. Київ) від 15 січня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу 363/5356/23 (а. с. 34).

Згідно витягу з Єдиної державної електронної бази з питань освіти, ТОВ «Центр освіти «Джемм» є приватною школою, розташованою у м. Києві по вул. Р. Окіпної 10-б, належить до сфери управління Управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (а. с. 9).

Позивачем надано квитанції про оплату послуг навчання ОСОБА_3 у ТОВ «Центр освіти «Джемм» в період з 22 вересня 2021 року по 03 липня 2024 року в загальному розмірі 72700 грн. (а. с. 10 - 30).

Листом ТОВ «Центр освіти «Джемм» від 05 липня 2024 року № 01-19/51 на адресу ОСОБА_2 підтверджено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем навчального закладу, в період з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2024 року, за цей період загальна сума сплачених коштів за навчання становить 54700 грн. (а. с. 7).

Листом ТОВ «Центр освіти «Джемм» від 05 липня 2024 року № 01-19/57 на адресу ОСОБА_2 підтверджено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем навчального закладу, та що за наступний навчальний рік 2024-2025 проведено оплату в сумі 20000 грн. (а. с. 8).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних приписів закону свідчить про те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Ці правила стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/10 (провадження № 61-8815св21), у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21).

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), від 08 травня 2023 року у справі № 756/9882/19 (провадження № 61-2065св23) Верховний Суд виснував, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які підтверджують, зокрема, витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 20 березня 2024 року у справі № 760/6988/22 (провадження № 61-9366св23).

Крім того, судом першої інстанції враховано:

правові висновки Верховного Суду у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 369/11745/16 (провадження № 61-34801св18), в якій Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення додаткових витрат, оскільки витрати на відвідування дитиною приватного дитячого садка не викликані особливими обставинами;

правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 201/15248/16 (провадження № 61-4862св18), де зазначено, що дитина навчається в приватній школі за бажанням матері, що не є крайньою необхідністю чи особливими обставинами в розумінні положень статті 185 СК України;

правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2019 року у справі № 344/5315/18 (провадження № 61-6722св19), в якій Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивачка не довела існування особливих обставин, які зумовили б потребу платного навчання дитини у приватній школі-садочку «Перша ластівка» при наявності можливості отримання дитиною безкоштовної середньої освіти, гарантованої державою, та не навела мотивів вибору освітнього закладу, що зокрема залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Позивачка не надала доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання сина у приватній школі, в якій останній навчався у 2016-2018 навчальних роках;

правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 756/9882/19 (провадження № 61-2065св23), в якій Верховний Суд погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про те, щоб стягнути додаткові витрати на навчання у приватному навчальному закладі дитини, та які вказали, що обрання навчального закладу здійснювалося обома батьками.

Проаналізувавши наведені правові висновки Верховного Суду у їх системному взаємозв`язку, суд першої інстанції правомірно виснував, що навчання дитини у приватному навчальному закладі за рішенням лише одного з батьків та за відсутності особливих обставин, які зумовлювали необхідність навчання дитини у такому закладі та в такий спосіб, не дає однозначної можливості відносити витрати на оплату послуг приватного навчального закладу до додаткових витрат на утримання дитини, разом з тим, якщо рішення про навчання дитини у приватному навчальному закладі прийнято спільно обома батьками, залежно від їх матеріальних можливостей та бажання, то витрати на оплату послуг приватного навчального закладу можуть бути віднесені до додаткових витрат на утримання дитини.

В контексті вище зазначеного судом першої інстанції надано належної оцінки відзиву відповідача на позовну заяву, яка вказала, що тимчасове навчання її сина в приватній школі було тимчасовим рішенням для певного періоду часу, вона не давала своєї згоди на продовження навчання сина у приватній дистанційній школі у період з вересня 2024 року. За її глибоким переконанням, з вересня 2021 року навчання ОСОБА_4 у приватній дистанційній школі є шкідливим для нього. Вважала позов надуманим, тому що позивач за її рахунок і за рахунок відсутності у дитини достатніх навичок для самостійного життя через обрання батьком саме такого способу навчання намагається зберегти власний контроль над свідомістю дитини. Просила відмовити в позові повністю (а. с. 60 - 62).

Також судом першої інстанції при ухваленні рішення враховано, що додані до позовної заяви документи дійсно не містять будь-якого підтвердження існування особливих обставин, що обумовлювали необхідність навчання дитини у приватному навчальному закладі, разом з тим, як встановлено судом та підтверджено відповідачем ОСОБА_1 , рішення про переведення ОСОБА_3 до приватного навчального закладу дійсно було прийнято спільно позивачем та відповідачем, попередньо ними погоджено та відповідало їх бажанням. Дитина відповідно до їх спільного рішення навчається у приватному навчальному закладі з 2021 року і по сьогоднішній день. Крім того, відповідачем ОСОБА_1 не спростовано доводи позивача щодо спільної сплати послуг навчання дитини у приватному навчальному закладі до жовтня 2021 року.

Крім того, суд врахував, що відповідачем ОСОБА_1 не надано відомостей щодо наявності істотних обставин, які б впливали на визначення частки компенсації додаткових витрат на утримання дитини. Наявність судового рішення про стягнення аліментів не звільняє від обов`язку участі у додаткових витратах на утримання дитини, а з наданих суду документів не вбачається, що виконання аліментного обов`язку істотно позначилося на майновому стані відповідача.

Отже, суд першої інстанції надав оцінку доводам відповідача та дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що остання має об`єктивну можливість компенсувати позивачу частину понесених ним додаткових витрат на дитину.

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина понесених додаткових витрат на оплату послуг навчання дитини у приватному навчальному закладі.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не було надано жодного доказу того, що ОСОБА_1 добровільно погодилася на те, що дитина весь час має навчатися у приватній школі та вона готова оплачувати такі заняття, і що у своєму відзиві на позов вона зазначила, що не давала згоди на те, щоб її син навчався у приватній школі в період, який починається з 2021 року, відхиляються апеляційним судом, оскільки спростовуються змістом саме її відзиву на позовну заяву, за змістом якого, ОСОБА_1 не давала своєї згоди саме на продовження навчання у приватній дистанційній школі у період з вересня 2024 року, при цьому надання такої згоди в 2021 році нею не заперечувалось.

Таким чином, у відзиві ОСОБА_1 фактично не заперечувала, що обрання навчального закладу для дитини здійснено за обопільною згодою батьків, і навчання дитини в цій школі до вересня 2024 року також відбувалось за її згодою.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що у реченні відзиву на позовну заяву «Я не давала своєї згоди на продовження навчання мого сина у приватній дистанційній школі в період з вересня 2024 року» допущена похибка друку, і замість цього мало бути «2021 року», є припущеннями, оскільки подальший текст «За моїм глибоким переконанням, з вересня 2021 року навчання ОСОБА_4 у приватній дистанційній школі є шкідливим для нього», та прохання до суду відмовити в позові повністю, не свідчить беззаперечно про допущення описки у відзиві, замість усвідомленого зазначення відповідачем певної дати.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд враховує, що мотивами відмови в позові, наведеними у відзиві на позовну заяву відповідачем, є надуманість даного позову, натомість посилання відповідача на шкідливі наслідки дистанційного навчання в приватній школі для дитини з 2021 року не свідчать про відсутність надання нею згоди на таке навчання, а є ретроспективною оцінкою результатів навчання.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач після подання відзиву на позовну заяву, та вважаючи, що нею допущено описку в заяві по суті справи (відзиві) не була позбавлена можливості до ухвалення рішення звернутися до суду з відповідним клопотанням про уточнення тексту відзиву, однак на власний розсуд цією можливістю не скористалася.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи ОСОБА_1 , що в даному випадку юридичне значення має саме факт відсутності згоди відповідача на навчання дитини в приватному навчальному закладі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Доводи апеляційної скарги, що навчання дитини у приватному навчальному закладі за рішенням лише одного з батьків та за відсутності особливих обставин, які зумовлювали необхідність навчання дитини у такому закладі та в такий спосіб, не дає можливості відносити витрати на оплату послуг приватного навчального закладу до додаткових витрат на утримання дитини в розумінні ст. 185 СК України, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, позаяк судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не спростовано наявність рішення обох батьків про навчання дитини у такому навчальному закладі.

Доводи відповідача, що обґрунтування судом свого рішення тим, що жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_1 будь-яким чином протягом всього часу заперечувала проти навчання дитини в приватному навчальному закладі, суперечить ст. 19 Конституції України, є помилковою оцінкою мотивації рішення суду першої інстанції, яким встановлено наявність спільного рішення батьків на навчання дитини у ТОВ «ЦО «ДЖЕММ», та зроблено висновок, що в зв`язку з цим із ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 половина понесених ним додаткових витрат на оплату послуг навчання дитини у приватному навчальному закладі.

Відтак, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.