ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 753/13379/20

провадження № 61-9294св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Довженком Валерієм Івановичем, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року у складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - ДПДАБК міста Києва) про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення АДРЕСА_2 . Відповідачі є співвласники нежитлових приміщень АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 у вказаному будинку. Відповідачі самовільно, без розроблення проектної документації та отримання необхідних дозвільних документів, здійснили перебудову-реконструкцію належних їм нежитлових приміщень та змінили їх цільове призначення. У нежитловому приміщенні АДРЕСА_3 був розміщений більярдний клуб «Фарт», сауни, лазні та басейн, а у приміщенні АДРЕСА_6 - магазин «Бумі-Маркет». Відповідачі об`єднали вільні приміщення площею 571 кв. м з приміщеннями АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6, змінивши їх цільове призначення, та розмістили там фітнес-клуб без належних для цього дозволів.

Зазначав, що такі самовільні дії відповідачів призвели до порушення системи повітровідводів і накопичення вологи в належній йому квартирі. На стінах та підлозі квартири з`явилися тріщини та грибок. Встановлені відповідачами системи вентиляції створюють значний шум, гул і вібрацію. Також відповідачі незаконно зайняли прибудинкову територію, огородили її металевими ґратами та бетонними блоками, що не дає йому та іншим мешканцям будинку можливості використовувати прибудинкову територію за призначенням.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу у належних відповідачам нежитлових приміщення АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6, що розташовані у вищевказаному будинку, сходів, саун, лазень, електрощитової, витяжних шахт та повітропроводів витяжної вентиляції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь кожного з відповідачів по 7 600 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право. Водночас рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20662/17 скасовано рішення державного реєстратора та реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 53,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,7 кв. м, за вказаною адресою (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити знесення самочинно збудованого нерухомого майна - терас, добудованих до вказаних квартир, та демонтувати у квартирах додаткові дверні прорізи для виходу на дах.

Внаслідок здійсненого позивачем самочинного будівництва, квартира АДРЕСА_1 перестала бути об`єктом цивільних прав, а право власності на утворені, внаслідок її поділу, квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 позивач не набув, у нього відсутнє суб`єктивне матеріальне право на об`єкти житлової нерухомості за вказаною адресою.

Право, яким особа не володіє, порушити неможливо, а тому вимоги позову про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 є явно необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Розмір витрат на професійну правову допомогу, заявлених відповідачами під час розгляду справи, суд вважав співмірним, відповідним складності справи та доведеним.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року змінено, викладено мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Зменшено розмір стягуваних судових витрат до 4 700 грн на користь кожного з відповідачів.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд правильно відмовив у задоволенні позову, проте навів помилкові мотиви для такої відмови, оскільки позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , тому може звертатися до суду з таким позовом.

Проте, позивач не довів обґрунтованості своїх вимог, оскільки саме по собі посилання на недотримання відповідачами законодавства у сфері містобудівної діяльності, без доведення факту порушення, невизнання, оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивача, при вирішенні цивільного позову не є підставою для задоволення позовних вимог.

Стягуючи судові витрати на правову допомогу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відшкодуванню не підлягають витрати за подання клопотань (про залишення позову без розгляду, закриття провадження), оскільки у їх задоволенні було відмовлено, а тому такі процесуальні дії визнати необхідними не можна. Крім того, у судове засідання від 05 грудня 2022 року сторони не з`явилися, тому оплата за участь адвоката у судовому засіданні також не підлягає відшкодуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2024 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Довженко В. І., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не встановили суті правовідносин, підстав та предмету позову.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що відсутність у відповідачів дозволів на переобладнання приміщень зі зміною їх функціонального призначення сама по собі є доказом тих порушень, які зазначено у позову.

Рішення суду першої інстанції підлягало скасуванню через те, що суддя Трусова Т. О. не могла розглядати цю справу, оскільки розглядала справу № 753/20662/17 між тими ж сторонами та робила правові висновки, які є суміжними з цією справою. Суд апеляційної інстанції ці доводи проігнорував.

Суди безпідставно стягнули з нього судові витрати на правову допомогу, оскільки відповідний договір відповідачами було укладено не з адвокатом, а з фізичною особою - підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_5 . Крім того, вважає заявлений розмір витрат неспівмірним зі складністю справи. Також не підтверджено, що кожен з відповідачів окремо сплачував по 7 600 грн.

Відзиви на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2024 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

14 серпня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2002 року, запис у нотаріальному реєстрі за № 1222, та свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 27 квітня 2006 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 83,6 кв. м, жилою площею 41,9 кв. м, та розташоване за вищевказаною адресою нежиле приміщення № АДРЕСА_4 загальною площею 66,6 кв. м.

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , вимог до якої позивачем не заявлено, належить на праві спільної власності у рівних частках два нежилі приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: нежиле приміщення АДРЕСА_3 загальною площею 937,9 кв. м, яке знаходиться на першому поверсі, та нежиле приміщення АДРЕСА_5 загальною площею 396,6 кв. м, яке знаходиться у підвальному поверсі.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 належить на праві спільної власності у рівних частках нежиле приміщення АДРЕСА_6 загальною площею 632,7 кв. м, яке знаходиться на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_3 .

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «БК М.П.К.», державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антропова О. Ю., про скасування рішень державного реєстратора та записів про реєстрацію права власності, зобов`язання вчинити дії (цивільна справа № 753/20662/17).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20662/17 позов задоволено частково, а саме: скасовано рішення державного реєстратора та реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 53,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47,7 кв. м, за вказаною адресою (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити знесення самочинно збудованого нерухомого майна: терас, добудованих до вказаних квартир, та демонтувати у квартирах додаткові дверні прорізи для виходу на дах.

Вказаним рішенням установлено, що не пізніше 2005 року ОСОБА_1 самочинно, без затвердженої проектної документації та без отримання на це відповідних дозволів, здійснив перепланування належної йому трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , з втручанням у несучі конструкції будинку, внаслідок чого загальна площа належної йому житлової нерухомості збільшилась на 17,9 кв. м, у тому числі і за рахунок добудови терас на даху прибудованого нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , та здійснив поділ квартири на два окремі об`єкти нерухомого майна - однокімнатні квартири з умовними номерами АДРЕСА_1. 04 лютого 2017 року відбулося узаконення здійсненого ОСОБА_1 самочинного будівництва шляхом реєстрації за ним права власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , державна реєстрація прав ОСОБА_1 на вказані квартири була здійснена незаконно, з порушенням вимог пунктів 4, 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» та пункту 54 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі

№ 129/1033/13 та постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі

№ 912/1856/16, від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18, від 23 жовтня

2019 року у справі № 917/1307/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме рішення суду оскаржується з підстав, передбачених частиною першою статті 411 ЦПК України, зокрема, справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Довженка В. І., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що ним не доведено порушення його прав відповідачами, тому немає підстав для усунення перешкод у користуванні власністю.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутність у відповідачів дозволів на переобладнання приміщень зі зміною їх функціонального призначення сама по собі є доказом тих порушень, які зазначено у позову, є безпідставними, оскільки захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене, а тому, звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести, що її права дійсно порушені тим чи іншим способом відповідачем.

Апеляційним судом було встановлено, що перепланування нежилих приміщень, як зазначають відповідачі, здійснено у 2001 році, і чинним на той час законодавством не було передбачено обов`язку отримувати дозвіл на проведення робіт по переплануванню нежитлових приміщень.

Доказів того, що перепланування нежилих приміщень, належних на праві власності відповідачам здійснено пізніше 2001 року, позивачем не надано, тобто ним ця обставина не доведена, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Відповідно, апеляційний суд правильно вказав, що посилання позивача на ту обставину, що Департамент з питань Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва не надав відповідачам дозвільних документів на перепланування належних їм на праві власності нежилих приміщень, є безпідставним.

Суд також обґрунтовано врахував те, що звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що самовільні, на його думку, дії відповідачів, призвели до порушення системи повітровідводів і накопичення вологи у приміщеннях належної йому квартири, на стінах та підлозі квартири з`явилися тріщини та грибок, а встановлені відповідачами системи вентиляції створюють значний шум, гул і вібрацію, при цьому жодних належних та допустимих доказів зазначеному не надав.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника на те, що суддя Трусова Т. О. не могла розглядати цю справу, оскільки розглядала справу № 753/20662/17 між тими самими сторонами, так як це не є підставою для відводу судді, визначеною статтею 36 ЦПК України. Названа справа та справа, яка переглядається Верховним Судом, стосувалися іншого предмету позову та, відповідно, позов заявлено з інших підстав. Сама по собі участь осіб у справі, які приймали участь і в іншій справі, яку розглядав суддя, не є підставою для відводу такого судді.

Цим самим Верховний Суд спростовує доводи заявника, які були зазначені в апеляційній скарзі, виконуючи вимоги статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод про вмотивованість судових рішень.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги щодо розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, заявлений відповідачами та стягнутий судом першої інстанції, оскільки рішення районного суду у цій частині було змінено апеляційним судом та зменшено розмір стягуваних витрат.

Посилання заявника на те, що договір відповідачі укладали не з адвокатом, а з ФОП ОСОБА_5 , не спростовують надання вказаною собою, яка є адвокатом та має свідоцтво про право на надання відповідної допомоги, професійної правничої допомоги.

Апеляційний суд правильно вказав, що факт сплати адвокату за послуги на рахунок ФОП та відсутність доказів оплати всіма відповідачами в рівних частинах не впливають на факт надання професійної правничої допомоги і необхідності компенсації її вартості позивачем.

Судом апеляційної інстанції була надана детальна правова оцінка наданій відповідачам професійній правничій допомозі в суді першої інстанції, а також поданим на підтвердження доказам, з якою погоджується й суд касаційної інстанції.

Посилання заявника на неврахування судами правових висновків Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки правові висновки судів попередніх інстанцій не суперечать наведеним заявником висновкам Верховного Суду, а у справах встановлені різні фактичні обставини.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення, з урахуванням вказаних змін, та постанову - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Довженком Валерієм Івановичем, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець