Справа №705/231/24
2/705/401/25 РІШЕННЯ
10 квітня 2025 року м.Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Єщенко О.І.,
секретаря судового засідання Остропольської О.В.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом заступника керівника Уманської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Уманської міської ради, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,
Згідно інформації Уманської міської ради від 07.09.2022 № 01/01-20/6865, наданої на запит Уманського РУП ГУНП в Черкаській області від 25.08.2022 № 9309/14, остання повідомила про те, що інформація стосовно звернень ОСОБА_2 в період з 01.01.2017 по 31.12.2018 в Уманській міській раді відсутня.
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 12.04.2023 № СЕ-19/124-23/3894-ПЧ, під час дослідження заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 27984914 про реєстрацію права приватної власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Підпис заявника» заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) від 02.05.2018 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 під текстом заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) від 02.05.2018, а саме під рукописним написом: «Документи отримала в повному обсязі 03.05.18 р.» виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Отже, вказаними доказами достовірно підтверджується, що ОСОБА_2 земельна ділянка у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, у встановленому законом порядку Уманською міською радою, як власником, не передавалась.
Уманською міською радою та ОСОБА_5 03.04.2018 укладено угоду про припинення дії договору оренди землі, укладеного 05.02.2014, про що 25.04.2018 внесено відповідний запис.
Згідно умов вказаної угоди, вона вступає в законну силу з моменту її державної реєстрації. Тобто, станом на 11.04.2018 спірна земельна ділянка ще знаходилася в оренді.
Таким чином, з наведених обставин, підтверджених доказами, встановлено факт незаконності вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника територіальної громади м. Умань поза її волею, відновлення якого можливо лише шляхом витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
За результатами досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що уповноваженим державою органом рішення про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0391 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не приймалось, вищевказаний установлений законом порядок набуття права власності на земельну ділянку не дотримано.
Уманська міська рада визначена прокурором позивачем у справі, як особа, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади в межах, визначених Земельним кодексом України, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства, тобто є уповноваженим на захист інтересів держави органом у спірних правовідносинах. Необхідність реагування органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла у зв`язку з бездіяльністю Уманської міської ради в частині повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно, поза її волею. Таким чином, звернення прокурора до суду з цим позовом спрямовано на захист конкретного державного, майнового інтересу у сфері охорони від незаконного вибуття та використання землі, як національного багатства.
Уманська міська рада листом від 23.06.2023 за № 01/01-20/5265 повідомила, що Уманська міська рада вбачає порушення своїх прав та інтересів та останні не заперечують щодо вжиття таких заходів органами прокуратури. Ураховуючи, що на цей час позов Уманською міською радою до ОСОБА_3 самостійно не пред`явлено, що є підставою вважати її бездіяльність, як уповноваженого органу, очевидною, а наявність підстав для вжиття заходів представницького характеру органами прокуратури належно обґрунтованими.
Представник позивача прокурор Уманської окружної прокуратури Бурлака В.П. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та факти, викладені у позові, та просила суд позов задовольнити в повному обсязі.
Представник позивача Уманської міської ради Ніколайчук О.С. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та думку прокурора, просила суд позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про день та час судового розгляду був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті суду. Про причини своєї неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду, відзив на позовну заяву чи зустрічну позовну заяву до суду не подав.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляла.
Суд, вислухавши представників позивачів, дослідивши письмові матеріали справи, встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.
Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Суд під час розгляду справи дійшов висновку, що звертаючись до суду з позовом, прокурор відповідно до вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, встановив, у чому полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що прокурор правомірно звернувся з цим позовом в інтересах держави в особі Уманської міської ради.
Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з положеннями ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених законом.
Положеннями ст. 17 Земельного кодексу визначені повноваження місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин, до яких зокрема належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться зокрема у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок визначений положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.
Згідно зі ст. 118 Земельного кодексу України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, а саме громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Зазначеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.
Підставою для державної реєстрації вказаного речового права зазначено рішення Уманської міської ради від 11.04.2018 № 4.50-47/7.
У вказаному договорі вказано, що відчужувана земельна ділянка є власністю продавця, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За даними досудового слідства вищевказаній особі земельна ділянка у власність у передбаченому законом порядку не передавалися, оскільки Уманською міською радою відповідне рішення про надання у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 не приймалося, а право власності на неї зареєстровано на підставі підробленого, тобто незаконного рішення. Згідно з листом Уманської міської ради від 23.06.2023 № 01/01-20/5265 Уманською міською радою 11.04.2018 приймалося рішення № 4.50-47/7, однак даним рішенням вищевказана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не виділялась.
Згідно з інформацією Уманської міської ради від 07.09.2022 № 01/01-20/6865, наданою на запит Уманського РУП ГУНП в Черкаській області від 25.08.2022 № 9309/14, остання повідомила про те, що інформація стосовно звернень ОСОБА_2 в період з 01.01.2017 по 31.12.2018 в Уманській міській раді відсутня.
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 12.04.2023 № СЕ-19/124-23/3894-ПЧ під час дослідження заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 27984914 про реєстрацію права приватної власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Підпис заявника» заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) від 02.05.2018 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 під текстом заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) від 02.05.2018, а саме під рукописним написом: «Документи отримала в повному обсязі 03.05.18 р.» виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Уманською міською радою та ОСОБА_5 03.04.2018 укладено угоду про припинення дії договору оренди землі, укладеного 05.02.2014, про що 25.04.2018 внесено відповідний запис.
Згідно з умовами вказаної угоди вона вступає в законну силу з моменту її державної реєстрації. Тобто, станом на 11.04.2018 спірна земельна ділянка ще перебувала в оренді.
Відповідно до вироку Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2024 року ухвалено затвердити угоду від 29.04.2024 про визнання винуватості між прокурором Уманської окружної прокуратури Моспан М.В. та обвинуваченою ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_2 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України, та призначено їй покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та/або займатись діяльністю, пов`язаними з виконанням адміністративно-господарських функцій стосовно розпорядження земельними ділянками чи іншим майном, а також державною реєстрацією прав на таке майно, на строк 1 рік. Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання строком на 1 рік.
Відповідно до вироку Черкаського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року апеляційну скаргу прокурора задоволено. Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.04.2024 стосовно ОСОБА_2 в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, та призначено покарання за ч. 3 ст. 190 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 209 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та/або займатись діяльністю, пов`язаними з виконанням адміністративно-господарських функцій стосовно розпорядження земельними ділянками чи іншим майном, а також державною реєстрацією прав на таке майно, на строк 1 рік, без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_2 покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади та/або займатись діяльністю, пов`язаними з виконанням адміністративно-господарських функцій стосовно розпорядження земельними ділянками чи іншим майном, а також державною реєстрацією прав на таке майно, на строк 1 рік, без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування основного покарання у виді 4 років позбавлення волі з випробуванням, якщо остання протягом одного року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки. На підставі пунктів 1, 2 ч. 1, пункту 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_2 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В решті вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_2 залишено без змін.
За змістом вироку Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2024 року, який в частині фактичних обставин справи залишений без змін вироком Черкаського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року, ОСОБА_2 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, за таких обставин.
Так, ОСОБА_2 , в травні 2018 року, точний час та місце органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи в м. Умані Черкаської області, маючи корисливий умисел на отримання у приватну власність земельної ділянки на території м. Умань, діючи умисно та цілеспрямовано, за попередньою змовою з невстановленою органом досудового розслідування особою, матеріли відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, надала невстановленій органом досудового розслідування особі копію власного паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 , виданого Уманським MB УМВС України в Черкаській області 21.11.2006 року та копію власного реєстраційного номеру облікової картки платника податків (РНОКПП № НОМЕР_2 ), з метою оформлення на власне ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку комунальної форми власності, яка розташована на території м. Умані Черкаської області.
Таким чином, з наведених обставин, підтверджених доказами, встановлено факт незаконності вибуття спірної земельної ділянки із володіння власника територіальної громади м. Умань поза її волею, відновлення якого можливо лише шляхом витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
Відповідно до пункту 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245, який набув чинності з 01.01.2013, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу (пункт 3 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 5245).
Відповідно до положень п. б ст. 80 ЗК України суб`єктом права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Відповідно до п. в ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Спірна земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала у комунальній власності та належала до земель Уманської міської ради.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та захист прав і свобод людини і громадянина судом.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Разом з тим, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним.
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам і така позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).
З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, якщо земельною ділянкою неправомірно заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 372/770/19.
Відповідно до ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.
Отже, заявлені вимоги про витребування спірної земельної ділянки є ефективним способом захисту у цій справі.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
З наведених вище обставин вбачається порушення права комунальної власності на землю, відновлення якого можливо шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, тому судовий збір, який сплатив позивач при зверненні до суду, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 18, 43, 49, 76-81, 82, 84, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позов задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Учасник справи, якому копія повного рішення суду не була вручена у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.
Відповідач: ОСОБА_1 ; адреса розташування нерухомості: АДРЕСА_1 ; останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Суддя О.І.Єщенко