печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Соколова О.М.

при секретарі судових засідань - Колесник А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 5 312 011,42 грн., з яких: 4 111 329,65 грн. - сума позики, одержаної відповідачем відповідно до розписки від 22.11.2010 року; 1 200 681,77 грн. - сума нарахована за прострочення відповідачем своїх зобовязань за боргом у виді процентів, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050, та ч. 2 ст. 625 ЦК України та судові витрати.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.11.2010 року між позивачем та відповідачем булла досягнута домовленність, згідноякої позивач передав відповідачу у власність 210 000,00 доларів США. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2013 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 1 675 800,00 грн. заборгованість за договором позики та 4 073, 30 грн. - судових витрат. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві від 18.09.2013 року на підставі виданого 02.08.2013 року виконавчого листа на виконання рішення суду першої інстанції було відкрито виконавче провадження за № НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печеркого районного управління юстиції у місті Києві від 08.12.2015 року зазначений вище виконавчий лист було повернуто мені як стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, і станом на момент повернення виконавчого мста було стягнуто лише 14.271,53 грн.

Після повторного звернення із заявою про примусове виконання рішення суду першої інстанції постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві від 25.04.2016 року на підставі того самого виконавчого листа було відкрито виконавче провадження за № НОМЕР_2.

Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві а л 08.05.2018 року виконавче провадження з виконання зазначеного вище рішення суду першої інстанції закінчено у зв`язку з його фактичним виконанням.

Остаточний розрахунок з боку відповідача було здійснено шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відділу виконавчої служби.

Станом на день остаточного розрахунку за зазначеним вище виконавчим листом, 08.05.2018 року, стягнута сума 1 657 023,59 грн., що за встановленим НБУ офіційним курсом на цей день гривні до долара США (26,29 грн. за 1 долар США) становить -3.028,66 доларів США.

Отже, слід визнати, що боргові зобов`язання відповідачем виконані частково, лише в частині повернення 63 637,25 доларів США (608,59+63.028,66), і тому заборгованість відповідача перед позивачем становить 146.362,75 доларів США, що станом на день подання цього позову відповідно до встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США 2109 грн. за 1 долар США) складає (146.362,75 х 28,09) 4 111 329,65 грн.

Крім того, керуючись ст. 1050, ст. 625 ЦК України просить стягнути суму нараховану за прострочення виконання зобов`язання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.10.2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та призначено підготовче засідання.

24.10.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній просить закрити провадження в частині стягнення 4 111 329,65 грн. на підставі п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вважає, що рішення суду відповідачем виконане в повному обсязі, що стосується вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 1 200 681,77 грн. - просив відмовити в повному обсязі оскільки вимога є необґрунтованою.

14.11.2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про витребування доказів.

14.11.2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про допит відповідача як свідка.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

08.12.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення

Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Від відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Так, матеріалами справи встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2013 року по справі № 757/14703/13-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 675 800 грн. заборгованості за договором позики, що є еквівалентом 210 000 доларів США, 4 073.30 грн. судових витрат.

Підставою для стягнення грошових коштів за вищевказаним судовим рішенням по справі № 757/1403/13-ц булла розписка від 22.11.2010 року.

02.08.2013 року Печерським районни судом м. Києва було видано виконавчий лист.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві Власюк С.В. від 18.09.2013 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на виконання виконавчого листа № 7571403/13-ц.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві Кравцовою О.С. від 08.12.2015 року зазначений вище виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві Трухановським О.Д. від 25.04.2016 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на виконання виконавчого листа № 7571403/13-ц.

Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рудиком В.В. від 08.05.2018 року виконавче провадження з виконання зазначеного вище рішення суду першої інстанції закінчено у зв`язку з його фактичним виконанням.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до відповіді Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ № 10665/15 від 10.04.2018, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 26.09.2019 р. на користь стягувача ( ОСОБА_1 ) 22.10.2015 року перераховано 22 849,71 грн.

Крім того, відповідно до платіжного доручення № 1 від 24.04.2018 року відповідачем на депозитний рахунок виконавчої служби перераховано 1 822 745,27 грн.

Тобто, судове рішення виконане в повному обсязі.

Відповідно до постанови державного виконавця виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч. 1 стаття 40 Закону України «Про виконавче провадження» з огляду на фактичне виконання.

Матеріали справи не містять доказів, що закінчення виконавчого провадження позивачем оскаржувалось, а тому суд приходить до висновку що постанова державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рудика В.В. від 08.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження - набрала чинності.

Враховуючи вищевикладене, рішення прийняте Печерським районним судом міста Києва 13.03.2013 року по справі № 757/1403/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 675 800,00 грн. заборгованості набрало законної сили та виконане в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України «При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду».

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 р. у справі № 750/8676/15-ц дійшла висновку про те, що «Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами ».

Таким чином, провадження по справі в частині стягнення заборгованості в сумі 4 111 329,65 грн. підлягає закриттю.

Щодо стягнення 3 % річних, суд вказує наступне.

Додатковою вимогою в позові зазначено стягнення 1 200 681,77 грн. як сума нарахованої за прострочення відповідачем своїх зобов`язань за боргом у вигляді процентів відповідно до вимог ст.ст. 1050, 625 ЦК України.

Позивач вказує, що вказана сума заборгованості обчислена за період з 26.07.2011 року по 08.12.2015 року та за період з 09.12.2015 року по 08.05.2018 року.

Так, позивач застосовував норми ст. 1049 ЦК України, якою передбачено, що «якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором», обчисливши 30 днів від дати ухвалення рішення Печерським районним судом м. Києва (25.06.2011 року).

Тлумачення ч. 1 ст. 1049 ЦК України свідчить, що за відсутності домовленості позикодавця (позивача) та позичальника (відповідача) про строк повернення позики, або при визначенні його моментом пред`явлення, позика має повертатися після спливу тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги позичальнику.

Аналіз ч.1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що вимога позикодавця не може втілюватися в позовній заяві чи судовому рішенні. Подання позикодавцем позовної заяви до суду є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть бути кваліфіковані як вимога у розумінні частини першої статті 1049 ЦК України.

Тобто, не є датою вимоги про погашення позики дата подання позову 09.06.2011. Також не можна вважати датою пред`явлення вимоги і 25.06.2011 року, оскільки рішення суду не набрало на цю дату законної сили та було оскаржено.

Як зазначалось, в судовому рішенні по справі № 757/1403/13-ц визначена національна валюта як валюта виконання грошового зобов`язання, а тому застосування курсу НБУ гривні до долару США станом на відповідні дати для розрахунку суми 3% річних є необґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення 3% річних є необґрунтованими.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності щодо позивних вимог, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки наявні підстави для відмови у позові по суті вимог, судом питання про застосування строків позовної давності не розглядається.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaariv. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. ст.1-23,76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Провадження у цивільній справі № 757/45762/18-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми позики, одержаної відповідачем відповідно до розписки від 22.11.2010 року у розмірі - 4 111 329,65 грн. - закрити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, у частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми нарахованої за прострочення відповідачем своїх зобовязань за боргом у виді процентів, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050, та ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 1 200 681,77 грн. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 03 квітня 2025 року.

Суддя О.М.Соколов