Номер провадження: 22-ц/813/1978/25
Справа № 496/5126/22
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л.О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Кравцова Н.М., звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14.12.2006 року на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №4451, а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що він був сином матері ОСОБА_4 , 1931 року народження. До 1980 року вони всією родиною, в яку входили мати, батько, він та сестри проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому їх батьки розірвали шлюб та добровільно поділили спільно нажите майно. У зв`язку з цим, у 1980 році мати купила собі інший будинок за адресою: АДРЕСА_2 , куди переїхала разом з ним. Там вони весь час і мешкали. При цьому батько із сестрою відповідачкою по справі залишився проживати у будинку за АДРЕСА_1 . У 1988 році помер батько, а ІНФОРМАЦІЯ_2 мати. Після смерті матері він не звертався до нотаріальної контори для прийняття спадщини, так як весь час проживав разом з нею за однією адресою, піклувався про неї, а тому фактично прийняв спадщину, але не поспішав її оформлювати офіційно. Оскільки він не дуже ладив з відповідачкою, він не знав, де вона мешкала, йому лише відомо, що вони з чоловіком спочатку, як переїхали з с. Петрове, мешкали в с. Мирне, потім у м. Харків, а зараз вона, як переселенка, проживає в с. Широка Балка. Після смерті матері він весь час доглядав за будинком, сплачував усі комунальні платежі та згодом вирішив оформити будинок у свою власність, у зв`язку з чим звернувся до Вигодянської сільської ради, де дізнався про існування заповіту. Він навіть не міг подумати про те, що його сестра зробить без його відома заповіт. Під час ознайомлення зі спадковою справою у Біляївській нотаріальній конторі йому стало відомо, що відповідачка при складанні заповіту вказала, що інших спадкоємців після смерті матері немає. Позивач зазначає, що за життя мати ніколи не говорила про те, що буде укладати заповіт, тим більше, що вона не могли залишити його на вулиці, а сестрі заповісти два будинки. Крім того, весь час мати була при своєму розумі, могла говорити і писати, але в заповіті, нібито, підпис матері, але там написано настільки корявим почерком і прізвище вписане як « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_6 ». Оглянувши оспорюваний заповіт, він дійшов висновку, що заповіт є недійсним, тому що розпорядження матері, яке в ньому зазначено, може стосуватись лише будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 5,78 га, розташованої на території Березанської сільської ради. Що стосується розпорядження «усе моє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я по закону буду мати право» вважає, що це є стандартна форма заповіту і таке розпорядження не є волевиявленням матері. В заповіті чітко вказано, який саме будинок і земельна ділянка заповідається спадкоємцю, якщо це дійсно підписувала мати, і нічого не вказано за будинок під АДРЕСА_2 . Окрім цього, заповіт не відповідає його законно прийнятій формі, тому що у ньому не вказано, хто саме підписував даний заповіт, а в графі, де повинна бути розбірливо поставлений підпис заповідача, вказано прізвище « ОСОБА_5 » без ініціалів. З огляду на підпис заповідача вбачається, що прізвище вписане « ОСОБА_5 », а не « ОСОБА_6 », також немає ім`я та по батькові. Оглядаючи підпис заповідача видно, що підпис ставила якась хвора людина, у якої тремтіли руки. Також в даному заповіті не підтверджується те, що він підписано саме заповідачем і те, вона розуміє значення заповіту, а також, що їй було прочитано та роз`яснено наслідки складеного заповіту. Позивач вказує, що мати до смерті була при свідомості, могла сама читати та підписувати документи, тому вважає, що якби це було б при ній, то вона могла нормально написати своє прізвище, ім`я, по батькові та поставити підпис. У даному випадку невідомо, ким підписаний цей заповіт, немає жодних свідчень того, що заповідач прочитав вголос свій заповіт і власноручно його підписав, а також немає підтвердження того, що заповідач розумів наслідки складеного ним заповіту, а тому позивач просить визнати заповіт недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання заповіту недійсним.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 75 років померла мати позивача та відповідачки ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Після її смерті відкрилась спадщина на:

- житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Березанською сільською радою 20.01.2000 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15842312 від 07.09.2007 року (а.с. 43, 44);

- земельну ділянку площею 5,78 гектарів, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Березанської сільської ради Одеського (колишнього Біляївського) району Одеської області, масив № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_3 , яка належала померлій ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IІ-ОД № 076137, виданого Біляївською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 17.03.2003 року № 170/2003 (а.с. 52);

- грошові вклади з належними відсотками, компенсаціями та індексаціями, що знаходилися на зберіганні у відділенні ощадбанку № 5422/07 в с. Вигода Біляївського району Одеської області на рахунках № № НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , які належали померлій ОСОБА_3 на підставі довідки, виданої ВАТ «Державний ощадний банк України» Біляївське відділення № 5422 від 29.02.2008 року за № 335 (а.с. 59);

- житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 , який належав померлій ОСОБА_3 на підставі запису в погосподарській книзі виконкому Вигодянської сільської ради № 55 сторінка № 20, відповідно до довідки Вигодянської сільської ради Одеського району Одеської області № 1000/02-13/26 від 17.06.2022 року (а.с. 70).

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області Пітушкан В.М. 14.12.2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 126, яким заповіла відповідачці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона по закону буде мати право, а саме житловий будинок в АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 5,78 га, розташовану на території Березанської сільської ради, Державний акт на право приватної власності на землю серії 11-ЖД № 076137, виданий Біляївською райдержадміністрацією 22.12.2003 року (а.с. 16).

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідачка, як спадкоємиця за заповітом, звернулась до державного нотаріуса Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області із заявами про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 30, 63) та 24.10.2007 року, 30.11.2007 року, 02.03.2008 року та 19.07.2022 року отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на усе охоплене заповітом майно (а.с. 49, 56а, 61, 86).

У свою чергу позивач, який вважав себе спадкоємцем житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріальної контори з приводу оформлення права на спадщину не звертався, а коли вирішив оформити документи на вказаний житловий будинок, то дізнався про існування заповіту на користь відповідачки, якій мати заповіла усе своє майно.

Звертаючись до суду із позовною вимогою щодо визнання заповіту недійсним позивач стверджує, що оспорюваний заповіт підписаний не матір`ю, тому що мати написала б своє прізвище без помилки, зміст заповіту не відповідає його законно прийнятій формі, оскільки не містить імені та по батькові заповідача, а також підтвердження того, що заповіт підписано саме заповідачем і що заповідачу було прочитано та роз`яснено наслідки складеного заповіту. Крім того зауважує, що в заповіті дано конкретне розпорядження, яке стосується житлового будинку під АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 5,78 га, а фраза щодо усього майна заповідача є стандартною формою заповіту і не є волевиявленням матері.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

У даному випадку заповіт посвідчений секретарем Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області Пітушкан В.М., яка будучи допитаною в судовому засіданні під присягою підтвердила, що заповіт було складено зі слів ОСОБА_3 , нею прочитано та особисто підписано. Будь-яких доказів того, що оспорюваний заповіт підписала не ОСОБА_3 , а інша особа, позивачем суду не надано, клопотання про призначення посмертної судово-почеркознавчої експертизи позивачем також не заявлялось.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з абзацами 1, 3-5 статті 13 розділу ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5, яка діяла станом на момент посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріально посвідчувані заповіти, доручення, заяви та інші документи підписуються у присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо заповіт, доручення, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, доручення, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, доручення, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Заповіт чи доручення не може підписувати особа, на користь якої їх посвідчено.

Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов`язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ.

Якщо глухий, німий або глухонімий громадянин, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, письменний, він сам прочитує документ і власноручно підписує його. Якщо такий громадянин неписьменний, при вчиненні нотаріальної дії обов`язково повинна бути присутня письменна особа, яка може порозумітися з ним і засвідчити своїм підписом, що зміст заповіту, доручення, заяви чи іншого документа відповідає волі глухого, німого або глухонімого громадянина, який бере участь у цій нотаріальній дії.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що працює в Управлінні освіти, молоді та спорту Вигодянської сільської ради на посаді секретаря-друкарки, у 2006 році (станом на момент складення заповіту) працювала в Березанській сільській раді на посаді секретаря, сторін по справі знає, як мешканців села. До неї приходило багато людей посвідчувати заповіти. Якщо такий заповіт існує, отже вона його посвідчувала. У її практиці не було таких випадків, щоб хтось за когось підписував заповіт. Заповідачі завжди підписують заповіт самостійно. Вона не пам`ятає, чи ОСОБА_3 була сама, чи хтось з нею був, але не виключає, що ОСОБА_3 хтось привіз на автомобілі, так як с. Петрове знаходиться не поряд із с. Березань. Те, що ОСОБА_3 хотіла заповісти, те вона і написала у заповіті. Вона ніколи не посвідчувала заповіт, якщо людина була з вадами здоров`я. Оскільки ОСОБА_3 прибула до сільської ради, отже вад зі здоров`ям у неї не було. ОСОБА_3 підписувала заповіт у її присутності. Заповідачі самі читали заповіти. Вона не приймала заяви про прийняття спадщини. Вона знає, що у ОСОБА_3 було два будинки, в одному проживала її покійна донька, а в іншому вона. Вона впевнена, що підпис в оскаржуваному заповіті належить саме ОСОБА_3 , тому що усі особи, яким вона посвідчувала заповіти, ставили свої підписи особисто.

У судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що заповідач ОСОБА_3 не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, будь-яких фізичних вад або тяжких захворювань не мала, отже мала право на складання заповіту та була в змозі самостійно його прочитати та підписати, заповіт має письмову форму та посвідчений секретарем сільської ради, його зміст був прочитаний та власноручно підписаний заповідачем у присутності секретаря, що вона підтвердила в судовому засіданні.

З огляду на вищезазначене, враховуючи норми законодавства, які діяли на час посвідчення оспорюваного заповіту, суд, з огляду на форму та зміст заповіту, правильно вважав, що він відповідає вимогам щодо форми та порядку його посвідчення, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

Посилання позивача на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки із тексту заповіту можливо встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його посвідчила, тощо.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У судовому засіданні позивачем не доведено, що волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним їй майном не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В судовому засіданні представник позивача наголосила та у своєму письмовому поясненні-дебатах зазначила, що визнання заповіту недійсним ними заявлено з підстав частини першої статті 225 ЦК України, за положеннями якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі N 6-9цс12).

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року N 9 роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року у справі №317/1029/20, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року N 7). Об`єктом посмертної судово-психіатричної експертизи є виключно матеріали справи та медична документація.

Важливо відзначити, що у ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року визначена презумпція психічного здоров`я, сутність якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи та потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановлення відповідних обставин є неможливим, суд призначає по справі експертизу. Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач та його представник з клопотанням про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи до суду не зверталися, інших доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 на час складення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, матеріали справи не містять, а фактично підстави позовних вимог базуються на суб`єктивних припущеннях позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання оскаржуваного в даній справі заповіту недійсним.

При таких обставинах суд першої інстанції правильно вважав позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи (фактично дублюють доводи позовної заяви) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Щодо того, що підпис у заповіті не належав померлій, то стороною позивача не подавалось жодних клопотань про призначення посмертної судово-почеркознавчої експертизи ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Дришлюк А.І. з 20 березня по 11 квітня 2025 року перебував у відпустці, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк