КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4952/2025 Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/11051/24

11 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Ящук Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А.В., у цивільній справіза позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 23 червня 2021 року між ТОВ "Кредитсервіс" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 36 000,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит кредитодавцю та здійснити оплату за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором.

Кредитний договір №210623-002 від 23.06.2021 року було підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором А 51045.

Відповідно до кредитного договору клієнту було надано кредит у сумі 36 000,00 грн, строк дії договору до 23 червня 2022 року.

Згідно умов кредитного договору, крім щомісячних процентів, стягується одноразова комісія за видачу кредиту від початкової суми кредиту у розмірі 7,5 % (сума одноразової комісії складає 2 700,00 грн.). Разові проценти стягуються із суми кредиту у день перерахування кредиту на банківський рахунок позичальника.

На банківський рахунок позичальника було перераховано кредитні кошти у розмірі 33 300,00 грн., із урахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту, яка визначена кредитним договором, у розмірі 7,5 %, що в грошовому еквіваленті складає 2 700,00 грн, що платіжним доручення № 1283 від 23.06.2021 року на перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 .

Позивач зазначав що, на виконання умов вищезазначеного договору, позикодавець свої зобов'язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю, однак позичальник своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконує.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору станом на 04 квітня 2024 року утворилась заборгованість в сумі 68 400,00 грн, що складається із: 36 000,00 грн простроченої заборгованості за основною сумою боргу, 32 400,00 грн простроченої заборгованість за процентами за період з 23 липня 2021 року по 23 червня 2022 року.

З урахуванням наведених обставин, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитсервіс» суму заборгованості за кредитним договором № 210623 від 23.06.2021 року в розмірі 68 400 грн., понесені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» (, місце знаходження: 02094, м. Київ, пр-т Л. Каденюка, буд. 23, а/с 57) заборгованість за договором № 210623-002 про надання кредиту від 23.06.2021 року в розмірі 52000 (п`ятдесят дві тисячі) грн. 00 коп., суму сплаченого судового збору в розмірі 2301 (дві тисячі триста одну) грн. 00 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5321 (п`ять тисяч триста двадцять одна) грн. 63 коп. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 01 грудня 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року скасувати.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року у справі № 369/11051/24 є необґрунтованим і таким, що порушує статтю 129 Конституції України, статтю 263 Цивільного процесуального кодексу України та статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що судом першої інстанції не зазначено в рішенні викладені у відзиві та додаткових поясненнях його доводи, як відповідача у справі, що свідчить про упереджене ставлення суду до нього.

Суд першої інстанції визнав існування договірних зобов`язань між сторонами, хоча він, як відповідач, заперечував факт укладення договору та використання електронного одноразового ідентифікатора (SMS-коду) як аналога власноручного підпису.

Також судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було застосовано норми Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів» щодо належного укладення договору та використання належного електронного підпису. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не врахував норми матеріального права, зокрема ті, які регулюють порядок укладення договорів в електронній формі, використання електронних підписів, а також захист прав споживачів і регулювання споживчого кредитування.

Вказує на те, що для укладення договору в електронній формі необхідно дотримуватися таких вимог: автентифікація волі сторін, забезпечення юридичної сили підпису. Використання SMS-коду як електронного одноразового ідентифікатора не може прирівнюватися до кваліфікованого електронного підпису (КЕП), оскільки: SMS-код не дозволяє надійно ідентифікувати особу. Немає технічних засобів перевірки автентичності такого підпису, як це передбачено ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Це порушує принцип захисту прав клієнта у фінансових відносинах.

Таким чином, укладення договору із застосуванням лише одноразового ідентифікатора суперечить нормам законодавства про електронні правочини.

Вважає, що суд першої інстанції помилково визнав факт укладення між ним та позивачем кредитного договору, оскільки не доведено відповідність використаного електронного ідентифікатора (SMS-коду) вимогам законодавства, порушено вимоги автентифікації волі сторін і забезпечення юридичної сили електронного документа.

В матеріалах справи відсутня письмова згода відповідача на використання SMS-коду, як аналога підпису, відсутні документи, що підтверджують факт надсилання та отримання SMS-коду та немає доказів на підтвердження використання відповідачем цього коду.

Зазначає, що позивач подав копії "документів" через електронний суд, однак суд ухвалив рішення, не перевіривши їх автентичність. Відповідно до статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмові докази мають бути надані у формі оригіналів або належним чином засвідчених копій.

Вважає, що суд першої інстанції припустився суттєвих процесуальних порушень, а саме: не перевірив належність електронного підпису відповідачу, що є ключовим для встановлення автентичності та допустимості електронних доказів; проігнорував вимоги статей 95 і 100 ЦПК України, які чітко регулюють порядок подання та оцінки письмових і електронних доказів; не забезпечив дотримання принципу змагальності сторін, передбаченого статтею 12 ЦПК України, та процесуального обов`язку щодо повного і всебічного дослідження обставин справи, закріпленого у статті 81 ЦПК України.

13 січня 2025 року та 25 березня 2025 року відповідачем подані до Київського апеляційного суду додаткові пояснення, у яких ОСОБА_1 посилається на те, що одноразовий ідентифікатор повинен бути отриманий через незалежний, погоджений, захищений канал, який не залежить від іншої сторони договору. Це гарантує, що ідентифікатор не може бути змінений, перехоплений іншою стороною. Основою метою такого підходу є захист споживача від можливих шахрайських схем, за яких ідентифікатор може бути згенерований і переданий через системи, що перебувають під контролем тієї ж сторони договору, тобто, позивача чи відповідача.

Вважає, що позивач не довів, що саме відповідач уклав спірний кредитний договір. Відсутність доказів передачі одноразового ідентифікатора через погоджений засіб зв'язку унеможливлює достовірне підтвердження його волевиявлення. Позивач не надав доказів того, що відповідач надав згоду на використання одноразового ідентифікатора.

Також позивач не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують правомірність заявленої суми заборгованості.

Так, на підтвердження суми заборгованості позивачем надано спірний розрахунок заборгованості за договором позики № 210623-002, яка становить суму 68 400 грн, однак розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 червня 2021 року між ТОВ «Кредитсервіс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 210623-002. За умовами вказаного кредитного договору кредитодавець зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі 36 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов'язується повернути кредит та оплатити за користування кредитом на умовах передбачених цим договором.

Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового ідентифікатора А51045.

Строк дії договору до 23 червня 2022 року. Відсоткова ставка в місяць від початкової суми кредиту- 7,5 %.

Із довідки про укладення договору вбачається, що клієнт ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 подав до ТОВ «Кредитсервіс» заявку на кредит 23 червня 2021 року, о 16 год. 11 хв. Ідентифікація позичальника здійснювалася в інформаційно-телекомунікаційній системі https://recredit.ua. Акцепт оферти позичальником (підписання договору одноразовим ідентифікатором) з ТОВ «Кредитсервіс» здійснювалося в інформаційно-телекомунікаційній системі https://recredit.ua. ( а.с. 49).

На підтвердження надання кредиту на підставі вказаного договору ТОВ «Кредитсервіс» було надало платіжну інструкцію від 23 червня 2021 року відповідно до якої ТОВ «Кредитсервіс» було перераховано кошти на рахунок ОСОБА_1 у розмірі 33 300 грн ( а.с 58).

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем ТОВ «Кредитсервіс», відповідач має заборгованість у розмірі 68 400 грн., яка складається із: 36 000 грн суми заборгованості за основною сумою боргу, 32 400 грн суми заборгованості за відсотками ( а.с. 60-61).

10 квітня 2024 року позивач звернувся до відповідача із досудовою вимогою про стягнення заборгованості, яку направив на поштову адресу відповідача: АДРЕСА_2 (а.с.53-57).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка в частині простроченої заборгованості за основною сумою боргу в сумі 36 000,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 у заявленому кредитором розмірі.

Частково задовольняючи вимогу позову щодо складової боргу в частині прострочених процентів за користування кредитом, розмір якого відповідно до заявлених вимог позивача за період з 23 липня 2021 року по 23 червня 2022 року становить 32 400,00 грн, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з умовами кредитного договоруреальна річна номінальна та пільгова відсоткова ставка за користування кредитом становить 97,5 процентів річних, що на переконання суду є непомірним тягарем для споживача фінансових послуг. До того ж, сума нарахованих відсотків у розмірі 32 400,00 грн є очевидно непропорційною до суми зобов`язання 36 000,00 грн, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України

Суд першої інстанції вважав, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Установивши співрозмірність нарахованих відсотків по невиконаному зобов`язанню відповідача та, враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру відсотків до розміру 50 % від суми заборгованості по кредиту, а саме: до 16000,00 грн.

Відповідно до частини 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс», звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обгрунтовувало свої вимоги тим, що 23 червня 2021 року між ТОВ "Кредитсервіс" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 36 000,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит кредитодавцю та здійснити оплату за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором.

Кредитний договір №210623-002 від 23.06.2021 року підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором А 51045.

У відзиві на позовну заяву, і такі доводи міститься в апеляційній скарзі, відповідач заперечує факт існування кредитних відносин між ним і позивачем ТОВ «Кредитсервіс» та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

За нормою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика, кредит, банківський вклад), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі - Закон № 675-VIII) , який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII ( в редакції, чинній на час укладення договору) визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі - пункт 12 статті 11 Закону № 675-VIII.

Відповідно до частини 3 статті 11 цього Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами частини 8 статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону № 675-VIII передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII.

Із наданих учасниками справи та досліджених судом доказів встановлено, що 23 червня 2021 року між ТОВ «Кредитсервіс» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № 210623-002, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 36 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та оплатити за користування кредитом на умовах передбачених цим договором.

Строк дії договору до 23червня 2022 року.Відсоткова ставка в місяць від початкової суми кредиту- 7,5 %, реальна річна процентна ставка - 97,5%.

Пунктом 2.2. кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується повернути кредит та здійснити плату за його користуванням до закінчення строку дії договору згідно графіку, передбаченого договором, але в будь-якому разі, цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, за користування кредитом позичальник виплачує кредитодавцю проценти, зазначені на першій сторінці договору. Щомісячна плата за користування кредитом нараховується щомісячно у вигляді процентів за кожен місяць користування кредитом.

Згідно п. 3.2. кредитного договору, плата за користування кредитом, вказана в договорі, нараховується щомісячно та розраховується від загального розміру кредиту. Крім щомісячних процентів стягуються разові проценти, вказані у договорі від загального розміру кредиту. Разові проценти стягуються із суми кредиту у день перерахування кредиту на банківський рахунок позичальника.

Відповідно до п. 3.3. кредитного договору, загальна вартість кредиту зазначена на першій сторінці договору. Частка основної суми та процентів в цій фіксованій сумі розраховується кредитодавцем згідно умов кредиту зазначених на першій сторінці договору. Останній платіж коригується, виходячи із залишку основної суми та несплачених процентів.

Згідно п. 7.2. кредитного договору, сторони домовились, що кредитодавець при підписанні цього договору та при укладенні додаткових угод до нього може використовувати факсимільне відтворення підпису (факсимілє), аналоги власноручних підписів їх уповноважених осіб за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного - числового підпису або іншого аналогу власноручного підпису.

Відповідно до п. 9.3.кредитного договору, невід`ємною частиною цього договору є Внутрішні правила надання фінансових послуг ТОВ «Кредитсервіс».

Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил.

Кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником 23 червня 2021 року о 16:17:59 год. одноразового ідентифікатора (пароля) А51045.

На підтвердження надання кредиту на підставі вказаного договору позивач ТОВ «Кредитсервіс» надав платіжну інструкцію від 23 червня 2021 року відповідно до якої ТОВ «Кредитсервіс» перераховано кошти на рахунок ОСОБА_1 згідно договору № 210623-002 від 23 червня 2021 року ( а.с 58).

Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов за кредитним договором, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що укладення договору із застосуванням лише одноразового ідентифікатора суперечить нормам законодавства про електронні правочини, а суд першої інстанції помилково визнав факт укладення договору, оскільки не доведено відповідність використаного електронного ідентифікатора (SMS-коду) вимогам законодавства, порушено вимоги автентифікації волі сторін і забезпечення юридичної сили електронного документа, колегія суддів апеляційного суду відхиляє з огляду на наступне.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Тобто, нормами чинного законодавства передбачено підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Судом встановлено, що кредитний договір 210623-002 від 23 червня 2021 року укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором А51045.

Зі змісту договору слідує, що відповідач при його оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема, ідентифікаційний номер, паспортні дані.

Кредитний договір № 210623-002 від 23 червня 2021 року підписаний електронним підписом позичальника ОСОБА_1 , відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону ОСОБА_1 - НОМЕР_2 , про що свідчить кредитний договір, в якому зазначені анкетні дані ОСОБА_1 , ідентифікаційний код, номер ID-картки, відомості щодо його місця проживання, номер телефону та його номер картки (банківського рахунку). Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах, шляхом підписання кредитного договору 210623-002 від 23 червня 2021 року, та інших супутніх документів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А51045.

Отже, підписанням кредитного договору № 210623-002 від 23 червня 2021 року, паспорта кредитного продукту «12 місяців» за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А51045 відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про усі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Без вчинення вказаних дій по попередньому заповненню анкети-заяви та надання особистих даних для оформлення кредитного договору, у тому числі номеру телефону та/або та електронної пошти для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладений.

Колегія суддів зазначає, що без здійснення указаних дій відповідачем договір не був би укладений, а тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача ОСОБА_1 на відсутність доказів надання йому грошових коштів за кредитним договором №210623-002 від 23 червня 2021 року.

На підтвердження надання кредиту на підставі вказаного кредитного договору №210623-002 від 23 червня 2021 року ТОВ «Кредитсервіс» було надало платіжну інструкцію від 23 червня 2021 року з якої вбачається, що 23 червня 2021 року ТОВ «Кредитсервіс» здійснив кредитний переказ коштів отримувачу ОСОБА_1 на банківську платіжну картку НОМЕР_3 (банківський рахунок), що зазначений позичальником ОСОБА_1 у кредитному договорі ( а.с 29, 58).

Дата платіжної інструкції (23.06.2021) повністю збігається із датою укладення кредитного договору №210623-002 від 23 червня 2021 року.

Відсутні в матеріалах справи і докази на підтвердження тієї обставини, що грошові кошти за договором перераховані на банківську картку НОМЕР_3 (рахунок), яка відповідачу ОСОБА_1 не належить.

Посилання відповідача на те, що позивач подав до суду копії "документів" через електронний суд, однак суд ухвалив рішення, не перевіривши їх автентичність, не узгоджується з вимогами закону.

Відповідно до частини 1 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини 3 статті 95 ЦПК України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у судах, Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, Державній судовій адміністрації України, їх органах та підрозділах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система, що забезпечує обмін документами та інформацією (надсилання та отримання документів та інформації, спільна робота з документами) в електронній формі між судами, іншими органами системи правосуддя, учасниками судового процесу, а також проведення відеоконференції в режимі реального часу.

Відповідно до частини 3 вказаної статті подання, пересилання, обмін документами, вчинення інших дій в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи здійснюються з використанням електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до закону.

Особливості використання електронного цифрового підпису в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі визначаються Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Відповідно до пункту 26 глави 2 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішення Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС.

Ураховуючи викладене, а також те, що створені в електронному суді документи підписані кваліфікованим електронним підписом, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що документи не завірені позивачем.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції на підставі належної правової оцінки обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про укладення 23 червня 2021 року між сторонами кредитного договору № 210623-002 шляхом його підписання ОСОБА_1 за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, а також отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 36 000,00 грн.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розрахунок заборгованості за договором, досудова вимога кредитора від 08 квітня 2024 року свідчать про те, що під час дії договору мало місце прострочення сплати позичальником чергових платежів по кредиту та процентів за користування кредитом в рамках укладеного кредитного договору. Станом на 04 квітня 2024 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість в сумі 68 400,00 грн, що складається із: 36 000,00 грн простроченої заборгованості за основною сумою боргу та 32 400,00 грн простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом, обрахованої кредитором в межах строку кредитування за період з 23 липня 2021 року по 23 червня 2022 року.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Заборгованість в частині основної суми боргу (суми позики) у розмірі 36 000,00 грн, а також в частині щомісячних процентів за користування кредитними коштами у розмірі 32 400,00 грн, періоду її виникнення у межах погодженого сторонами строку кредитування, що обліковується за позичальником ОСОБА_1 , підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі. Доказів погашення заборгованості за цією складовою заборгованості відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є лише суб`єктивним відображенням односторонніх арифметичних розрахунків кредитора про розмір заборгованості позичальника, є безпідставними, оскільки розрахунок заборгованості містить визначені законом обов`язкові реквізити, у тому числі, прізвище, ім`я, по батькові (позичальника) ОСОБА_1 , номер договору, суму операції за графіком платежів, вхідний та вихідний залишок на кінець періоду, а також у ньому відображені суми і періоди заборгованості, що не сплачена позичальником у визначений договором строк.

Розрахунок заборгованості досліджений судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами, на основі аналізу яких суд визначив розмір заборгованості позичальника в межах строку кредитування.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ТОВ «Кредитсервіс» є доведеними та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та дослідженими судом доказами.

Разом з тим, суд першої інстанції, установивши у ході розгляду справи, що позичальник згідно кредитного договору взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі термін грошові кошти не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, дійшов висновку про зменшення розміру процентів за користування кредитом, з 32 400,00 грн до 16 000,00 грн, поклавши в основу висновку в цій частині вирішення вимог мотиви про те, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами (стаття 1048 ЦК України).

У справі, яка переглядається, позивачем заявлені вимоги про сплату процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика (кредит), та обраховані позивачем (кредитором) на узгоджених сторонами умовах договору (7,5% щомісячно від суми кредиту) та в межах строку кредитування (за період з 23 липня 2021 року по 23 червня 2022 року), у зв`язку із цим відсутні підстави для кваліфікації заявлених до стягнення процентів як таких, що мають компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві (стаття 625 ЦК України), та їх зменшення відповідно до статті 625 ЦК України, як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Втім колегія суддів апеляційного суду враховує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту (див: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 201/2288/20 (провадження № 61-7154св22) зазначено, що «рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватно-правова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства».

Апеляційний суд зауважує, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитсервіс» суму заборгованості за кредитним договором № 210623 від 23.06.2021 року в розмірі 68 400 грн., понесені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Оскаржуваним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» (, місце знаходження: 02094, м. Київ, пр-т Л. Каденюка, буд. 23, а/с 57) заборгованість за договором № 210623-002 про надання кредиту від 23.06.2021 року в розмірі 52000 (п`ятдесят дві тисячі) грн. 00 коп., суму сплаченого судового збору в розмірі 2301 (дві тисячі триста одну) грн. 00 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5321 (п`ять тисяч триста двадцять одна) грн. 63 коп. В решті вимог відмовлено.

Із апеляційною скаргою звернувся відповідач ОСОБА_1 , який не погоджується із оскарженим рішенням в частині задоволених вимог.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржив.

Апеляційний суд зауважує, що особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

За таких обставин апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а оскаржене рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року - без змін.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судове рішення без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: