ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 626/1525/24
Номер провадження 22-ц/818/955/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Навроцької А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2024 року в складі судді Дудченка В.О. по справі № 626/1525/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Красноградський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Красноградський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заява мотивована тим, що він звернувся до Красноградського відділу ГУ ДМС України в Харківській області із заявою та документами з метою оформлення паспорта громадянина України вперше. Однак листом від 20 лютого 2024 року відмовлено йому в оформленні паспортного документу у зв`язку з відсутністю у нього повного та вичерпного переліку документів, зокрема, через відсутність підтвердження постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.

Вказав, що його постійне проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України та станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» підтверджується архівною довідкою від 15 грудня 2023 року № 01-18/110, де зазначено, що він у 1987 році та 1988 році працював у місті Краснограді на Красноградському комбінаті громадського харчування; карткою прописки, відповідно до якої його 23 грудня 1986 року було взято на облік (зареєстровано) у АДРЕСА_1 , знято з обліку 19 березня 1991 року. Також цей факт можуть підтвердити свідки.

Зазначив, що встановити такий факт у іншому, позасудовому порядку не є можливим.

Просив встановити факт, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вимога ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання на території України є передчасною, оскільки йому потрібно пройти процедуру встановлення особи у ГУ ДМС України в Харківській області або звернутися до суду із заявою про встановлення особи.

На вказане судове рішення 15 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» представниця ОСОБА_1 адвокат Боженко Г.В. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким встановити факт, що має юридичне значення; прослухати звукозапис судового засідання суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Красноградським відділом ГУ ДМС України в Харківській області не проводилась процедура встановлення особи, яка передбачена п. 43 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України. Заявнику відмовлено через те, що не було встановлено його належності до громадянства України відповідно до Закону України Про громадянство України. Звернення до суду з вимогою про встановлення особи в даному випадку було б передчасним, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з проханням про встановлення його належності до громадянства України, а саме про встановлення факту постійного проживання, що має юридичне значення. Заявник позбавлений можливості в позасудовому порядку встановити такий факт. У 1991 році він проживав на території України, працював на Красноградському м`ясокомбінаті, архів якого вивезений на непідконтрольну Україні територію та не зберігся. Він надав усі наявні у нього докази. Суд не надав належної оцінки показанням свідків, які підтвердили особу заявника та факт його проживання на території України (м. Красноград Харківської області) з 1988 року по теперішній час.

24 грудня 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ГУ ДМС України в Харківській області, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що заявником не надано документів, які б свідчили про факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Відомості щодо реєстрації його місця проживання є лише до березня 1991 року. Жодного документа, в тому числі з фото, ОСОБА_1 не було надано до заяви щодо видачі паспорта громадянина України. Оскільки заявником не надано документів, які б підтверджували його особу, встановлення факту постійного проживання є передчасним. В інформаційних підсистемах ДМС відсутня інформація щодо отримання ОСОБА_1 паспортів громадянина України та для виїзду за кордон, не встановлено його належності до громадянства України.

В судове засідання апеляційного суду заявник ОСОБА_1 не з`явився.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 10 квітня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримано поштою 13 грудня 2024 року (а.с. 123).

Представницею ОСОБА_1 адвокатом Боженко Г.В. отримано в електронному кабінеті 10 грудня 2024 року (а.с. 118).

ГУ ДМС України в Харківській області отримано в електронному кабінеті 10 грудня 2024 року (а.с. 119).

Красноградським відділом ГУ ДМС України в Харківській області отримано 13 грудня 2024 року поштою (а.с. 121).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Навроцьку А. В., яка заперечувала проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина СРСР НОМЕР_1 , виданим 28 лютого 1977 року Богаєвським РВВС Ростовської області, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 27 грудня 1986 року по 19 березня 1991 року, що підтверджується карткою прописки (а.с. 7-8).

З копії архівної довідки № 01-18/110 від 15 грудня 2023 року, виданої Архівним відділом Красноградської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 працював на Красноградському комбінаті громадського харчування з 13 січня 1987 року по 18 квітня 1988 року (а.с. 6).

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Красноградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо видачі паспорту, та на його звернення листом від 20 лютого 2024 року повідомлено, що в інформаційних підсистемах ДМС відсутня інформація щодо отримання ним паспортів громадянина України та паспортів громадянина України для виїзду за кордон, відповідно до Закону України «Про громадянство України» не встановлено його належності до громадянства України; додатково повідомлено, що жодного документу, в тому числі з фото, до заяви надано не було (а.с. 9-11).

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що в 1992 році він прийшов з армії та почав спілкуватись з ОСОБА_1 . До цього часу він не знав заявника.

Згідно звукозапису судового засідання суду першої інстанції свідок ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_1 мешкав у його батьків у м. Краснограді, та він бачив його, коли приходив до батьків у період з 1991 по 1993 роки.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначив, що він був начальником ковбасного цеху на Красноградському м`ясокомбінаті, ОСОБА_1 працював там з 1988 по 1995 роки.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких, зокрема, відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України - постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення належності особи до громадянства України це визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України "Про громадянство України", але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

З метою організації виконання Закону України "Про громадянство України" Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, зокрема, затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України "Про громадянство України" визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 8 зазначеного вище Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час, та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі № 511/2413/19 (провадження № 61-10582св23), від 13 лютого 2024 року у справі № 501/437/23 (провадження № 61-15105св23).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції, посилаючись на положення Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302, виходив із того, що ОСОБА_1 не ініціював питання щодо проведення ГУ ДМС України у Харківській області процедури встановлення особи щодо нього, а також не звертався до суду із заявою про встановлення його особи.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 був документований паспортом громадянина СРСР, виданим 28 лютого 1977 року, паспорт громадянина України не отримував.

Згідно вимог Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є саме рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 494/1239/19, провадження № 61-13226св20, якою скасовано постанову суду апеляційної інстанції про відмову у встановленні факту постійного проживання з тих підстав, що заявниця, документована паспортом громадянина СРСР, який у подальшому був втрачений, не надала доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи.

Також суд першої інстанції не врахував, що процедура встановлення особи ГУ ДМС України в Харківській області щодо ОСОБА_1 не проводилась, лист ГУ ДМС України в Харківській області від 20 лютого 2024 року не містить висновків про те, що особу заявника не встановлено, натомість йому повідомлено перелік документів, які необхідно подати, зокрема, документи з фото.

При цьому, у силу положень пункту 8 Порядку довідка про встановлення особи подається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України одночасно з рішенням суду про встановлення факту постійного проживання, тому заявник не зобов`язаний був перед зверненням до суду звертатись до відділу Державної міграційної служби України для встановлення його особи.

Передумовою звернення особи до органів ДМС з заявою про встановлення належності до громадянства України визначено наявність судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 495/7343/19, провадження № 61-18926св21.

Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано також Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Згідно підпункту «а» пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до пункту б частини 1 статті 3 зазначеного Закону ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

У пунктах 38-40 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302, передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.

У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи, передбачена пунктом 43 Порядку № 302.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

Водночас, відсутність у заявника довідки міграційної служби про встановлення особи чи рішення про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації, а також не звернення його до суду з вимогою про встановлення особи не є перешкодою для встановлення факту постійного проживання на території України.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що у 1991 році постійно проживав у м. Красноград Харківської області, працював на м`ясокомбінаті, архів якого наразі перебуває на непідконтрольній Україні території та втрачений. На підтвердження своїх доводів надав копію архівної довідки, яка підтверджує його працевлаштування на Красноградському комбінаті громадського харчування у 1987-1988 роках, та копію картки про прописку, якою підтверджується його місце реєстрації у м. Красноград Харківської області до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також проживання ОСОБА_1 у м. Краснограді Харківської області станом на 24 серпня 1991 року підтвердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави, матеріали справи не містять.

Встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки це необхідно йому для підтвердження належності до громадянства України, отримання паспорта громадянина України.

У даному випадку єдиним способом для встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявника є судовий порядок.

Колегія суддів, вивчивши заяву ОСОБА_1 , дослідивши зібрані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає, що встановленими у справі обставинами та наданими заявником доказами у сукупності підтверджено факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Разом з тим, у своїй заяві ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року.

Однак згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року.

Тобто згідно із зазначеними нормами права особи є громадянами України або з 24 серпня 1991 року або з 13 листопада 1991 року.

Встановлення факту проживання особи на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року є порушенням вказаних норм.

Відповідні висновки щодо необхідності конкретизації дати, станом на яку потрібно встановити факт постійного проживання заявника на території України (24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року), викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 473/540/20, провадження № 61-10919св21, від 12 червня 2024 року у справі № 501/3550/22, провадження № 61-2152св24.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року був громадянином колишнього СРСР, пунктом 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачено подання для встановлення належності до громадянства України саме судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заяву ОСОБА_1 частково та встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити його заяву про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У справах окремого провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Красноградський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В іншій частині заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина