Провадження № 2/641/395/2025 Справа № 641/2677/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Онупко М.Ю.,

за участю секретаря Кисіль О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідача суму боргу, з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в розмірі 45 454,41 грн., відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 8000 грн., а також судові витрати в розмірі 1211,20 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 16.12.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позикодавець надав позичальнику у якості позики грошові кошти у сумі 40 000 грн., які останній зобов`язався повернути до 28.02.2021 року. Однак, відповідач кошти не повернув.

Крім того зазначив, що починаючи з 01.03.2021 року він постійно в усній формі вимагав повернення боргу, але відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.05.2024 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В судове засідання позивач не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини своєї не явки суду не повідомив.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та посилаючись на обставини викладені в позовній заяві просила їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, та зазначив, що з позивачем він раніше не знайомий. Розписка написана власноручно ним у відділі кадрів магазина «Посад», де працював ОСОБА_1 , під моральним тиском осіб.

Також пояснив, що 15.12.2020 року він працював на посаді водія у «КарІнвест», та на автомобілі вказаної компанії він потрапив у дорожньо транспортну пригоду (далі - ДТП). За порадою юриста, з метою відшкодування шкоди ДТП, ним 16.12.2020 року була складена боргова розписка для забезпечення відшкодування завданої шкоди до здійснення страхової виплати страховою компанією. При цьому йому зазначили, що після виплати страхового відшкодування йому буде поверненно розписка та грошові кошти, які утримувалися з його заробітної плати. Відповідач вказав, що страхова компанія виплатила страхове відшкодування на користь «КарІнвест», однак розписку йому не було повернуто.

Відповідач пояснив, що до правоохоронних органів щодо неправомірних дій з боку позивача та інших працівників ТОВ «КарІнвест» він не звертався.

У наданому до суду відзиві на позов зазначив, що позов не визнає в повному обсязі, з позивачем він не знайомий, ніколи не спілкувався, грошових коштів в борг не брав. Так 16.12.2021 року за місцем роботи в відділі кадрів ООО «КАРинвест» (вул. Владислава Зубенка, 31 А в м. Харкові) під тиском юриста фірми Захарова Владислава та інших посадових осіб під диктовку він написав розписку про отримання в борг у ОСОБА_1 40 000 грн., яких в дійсності він не брав. Вказану розписку забрав юрист Захаров В., і відповідно отримував грошові кошти із його заробітної плати. Після отримання всієї суми розписку йому повернули.

Відповідно до вимог про стягнення 3% річних за користування грошовими коштами та інфляційних втрат вказав, що сторони з цього приводу не мали домовленостей та відповідних угод не укладали. Крім того в Україні з 24.02.2022 року введений воєнний стан, який триває і по теперішній час, у зв`язку з чим Національним банком України було прийнято рішення, відповідно до яких боржників за грошовими зобов`язаннями було звільнено від сплати 3% річних та інфляційних втрат.

З приводу стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., зазначив, що враховуючи складність правового обґрунтування, розмір мінімальної заробітної плати, відсоткове співвідношення заявлених витрат до заявленої суми стягнення, а тому на його думку, такі вимоги задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до розписки від 16.12.2020 року, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Орджонікідзевським РО ХГУ УМВД України в Харківській області, 06.07.2001 року, проживаючий АДРЕСА_1 , взяв в борг у ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Орджонікідзевським РО ХГУ УМВД України в Харківській області, 05.04.2002 року, грошові кошти в розмірі 40 тис. грн. (сорок тисяч гривень), та зобов`язався повернути до 28.02.2021 року.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

В силу ст.ст.509,525,526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони у зобов`язанні повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Як вбачається з наданої розписки справи, 16.12.2020 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 40 000 грн. та зобов`язався повернути всю суму повністю не пізніше 28.02.2021 року. На підтвердження позовних вимог представником позивача до суду було надано оригінал зазначеної розписки, який було оглянуто в судовому засіданні(а.с. 39).

Також в судовому засіданні було досліджено оригінал розписки, наданої відповідачем до відзиву на позовну заяву від 16.12.2020 року (а.с. 35). Зазначена розписка була надана відповілачем на підтвердження відсутності у нього перед позивачем боргових зобов`язань.

Однак, при дослідженні оригіналів зазначених розписок, які надано представником позивача та відповідачем, судом встановлено, що не зважаючи на їх змістову подібність, ці розписки не є ідентичними за своєю формою і мають відмінності, зокрема щодо розташування слів у документі, а також відмінності у наявних виправленнях ( розписка надана відповідачем має виправлення у 4 рядку).

При цьому відповідач в судовому засіданні зазначив, що ним було складено одну розписку такого змісту та оригінал якої йому було повернено позивачем. Та зазначив, що розписка, оригінал якої надав представник позивача до суду, виконана не ним.

У зв`язку з викладенми судом відповідачу ОСОБА_2 було роз`яснено право на проведення у справі почеркознавчої експертизи з метою встановлення питання ким саме була написана спірна розписка і чи є її автором відповідач.

Також в судовому засіданні відповідач посилався на відсутність у нього перед позивачем боргових зобов`язань, та зазначав, що спірна розписка було написана ним в якості забезпечення відшкодування заподіяної роботодавцю в результаті ДТП шкоди.

При цьому, відповідачем будь-яких доказів існування ДТП, за обставин на які він посилався в судовому засіданні, до суду не надано. Крім того відповідач зазначив на запитання суду, що не бажає заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Також будь яких спорів щодо оспорювання спірного договору відповідачем подано не було.

На підставі викладеного, судом встановлено, що позикодавцем за договором позики є позивач, прізвище якого зазначене у розписці, оригінал якої знаходиться у позивача та дійсність якої не спростована. Розписка також містять в собі інформацію щодо отримання позичальником ОСОБА_2 коштів в борг та зобов`язання повернення боргу у визначений строк у розписці до 28.02.2021 року. Також розписка містить підпис позичальника.

Зміст вказаної розписки про отримання грошових коштів свідчить про фактичне отримання грошей у позику та про наявність у ній зобов`язання їх повернення.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що договір позики сам по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки між сторонами було укладено договір позики, та грошові кошти відповідачем вчасно не повернуті, а тому з відповідача підлягають стягненню грошові кошти за договором позики від 16.12.2020 року в розмірі 40 000 грн.

З приводу позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та індексу інфляції, суд зазначає наступне.

За приписом першого речення частини першої статті 1050, яке визнано такими, що відповідає Конституції України (є конституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2022 від 22 червня 2022 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою є цивільно-правовими.

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно із ст. 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Частина 2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Розрахунок інфляційний втрат здійснюється судом за формулою: ІІС = ( ІІ1:100 )x( ІІ2:100)x(ІІ3:100 )x (ІІZ:100 ), з яких, ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Таким чином, відповідно до положень статті 625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 01.03.2021 року по 24.02.2022 року в розмірі 1186,85 грн., інфляційні витрати за період з 01.03.2021 року по 24.02.2022 року в розмірі 4267,56 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено ч.2 ст.77 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 16.12.2020 року, з урахуванням 3% річних, інфляційних втрат в розмірі 45 454,41 грн., в межах пред`явлених позовних вимог підлягають задоволенню.

Окрім того, положеннями частин 1-6 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано лише копію ордеру від 22.04.2024 року. Отже, враховуючи, що позивачем та його представником до суду не надано доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн. задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,141,259,263,267,279,280 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , заборгованість за договором позики від 16 грудня 2020 року в розмірі 40 000 грн., 3 % річних в розмірі 1186,85 грн., інфляційні втрати в розмірі 4267,56 грн., а всього в розмірі 45 454 (сорок п`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн. 41 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

В іншій частині позовні вимоги - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано - після закінчення апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи - в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі :

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя М.Ю.Онупко