КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 761/38591/23

номер провадження 22-ц/824/5223/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника комунального підприємства «Київтранспарксервіс» - Осташова Даніла Олександровича

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року /суддя Юзькова О.Л./

у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Київтранспарксервіс» в якому просив суд визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №183-к від 20.09.2023 року про його звільнення; поновити його на роботі на посаді слюсаря V розряду з 21.09.2023 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 21.09.2023 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» № 183-К від 20.09.2023 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді слюсаря V розряду в Комунальному підприємстві «Київтранспарксервіс» з 20.09.2023 року.

Стягнуто з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 257 143 грн. 64 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс в дохід держави судовий збір у розмірі 3782 грн. 63 коп. /а.с. 99-104/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник КП «Київтранспарксервіс» - Осташов Д.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у позові.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги ст. 42 КЗпП України яка визначає, що коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. КП «Київтранспарксервіс» звертало увагу суду, що 03.12.2021 наказом № 187-к було притягнуто до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 . Враховуючи той факт, що позивач був єдиним слюсарем 5 розряду, який притягувався до дисциплінарної відповідальності, та під час неналежного виконання своїх посадових обов`язків, завдав збитків відповідачу, ОСОБА_1 втратив переважне право на залишення на роботі. Притягнення до дисциплінарної відповідальності свідчить про ставлення до виконання трудових обов`язків, але не стало вирішальним аргументом при скороченні посади. Отже, підсумовуючи вищезазначене, КП «Київтранспарксервіс» стверджує, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм чинного законодавства, а висновки суду першої інстанції є необґрунтованими через неналежну оцінку наданих доказів.

Апелянт в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, клопотав про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. Оскільки правова позиція викладена в апеляційній скарзі, додаткових обставин розгляду справи саме за участю апелянта не вказано, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» на посаду газоелектрозварювальника ІV розряду дільниці по облаштуванню та утриманню паркувальних майданчиків відділу розвитку та виробничої діяльності наказом № 222-к від 04.04.2011 року.

Наказом за № 183-к від 20.09.2023 року про припинення трудового договору, позивач був звільнений з посади слюсаря V розряду відділу облаштування паркувальних майданчиків адміністративного управління, на яку був переведений наказом №155к від 02.05.2018 року, у зв`язку із скороченням штату працівників у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України про те, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15).

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначено, що "однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення".

Так, під час розгляду справи не було отримано доказів, які б свідчили про наявність на підприємстві вакантних посад, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 відповідно до професії, спеціальності та освіті.

Разом з тим, відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Верховний Суд у постанові від 20.08.2018 р. у справі № 537/1621/17 вказав - при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо

Так, позивача було попереджено про майбутнє звільнення за два місяці, проте, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів того, що ним дійсно під час вирішення питання про звільнення саме позивача, було проведено аналіз щодо відсутності у позивача переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі, чим було порушено вимоги статті 42 КЗпП України.

З наданого відповідачем штатного розпису, затвердженого 19.06.2023 року вбачається, що у відділі облаштування паркувальних майданчиків кількість штатних одиниць за посадою «Слюсар V розряду» передбачено в кількості 5 одиниць. Відповідач не надав жодних документів, які передували звільненню позивача, в яких би містилася інформація щодо наявності інших «Слюсарів V розряду» підприємства того чи іншого класу кваліфікації та освіти, а також стажу та тривалості роботи кожного з них, не з`ясовувалася інформація щодо продуктивності праці кожного із працівників, та не наведено мотивів того, чому інші працівники за такою ж посадою, мали перевагу перед позивачем, який працював на підприємстві з 2011 року.

Судом першої інстанції вірно відхилено доводи відповідача, про те, що ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, що стало вирішальним для прийняття рішення про звільнення, оскільки Наказом №187-к від 03.12.2021 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, вбачається, що ОСОБА_1 було оголошено такий вид дисциплінарного стягнення, як догана.

В цей же час, у відповідності до положень ст. 151 КЗпП України, що якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Враховуючи той факт, що дисциплінарне стягнення до позивача було застосовано більше ніж за рік до його звільнення, обставина притягнення його до дисциплінарної відповідальності, не є належним обґрунтуванням його звільнення.

З огляду на викладене, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що відповідачем, перед звільненням позивача, не було проведено аналіз щодо переважного права позивача на залишення на роботі, а отже звільнення ОСОБА_1 відбулось без дотримання положень ст. 42 КЗпП України.

В розумінні ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що визначено ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

При обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з положень п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 та з урахуванням інформації, викладеної в довідці про доходи ОСОБА_1 № 27 від 28.12.2023 р.

Так, середньоденна заробітна плата позивача, як свідчить довідка КП «Київтранспарксервіс» від 28.12.2023 № 27 становила 760 грн. 78 коп.

З урахуванням, що ОСОБА_1 звільнено з посади 20.08.2023, вимушений прогул складає 338 робочі дні, а розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача становить 257143 грн. 64 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Доводи апеляційної скарги, зокрема щодо посилання на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та нібито втрату ним переважного права на залишення на роботі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції. Як вірно зазначено судом першої інстанції, дисциплінарне стягнення у вигляді догани, застосоване до ОСОБА_1 наказом № 187-к від 03.12.2021, втратило свою дію на момент звільнення відповідно до ст. 151 КЗпП України, оскільки минув рік без нових стягнень. Таким чином, це стягнення не могло бути підставою для визначення відсутності переважного права позивача на залишення на роботі.

Крім того, апелянт не надав переконливих доказів того, що відповідачем було проведено порівняльний аналіз кваліфікації, продуктивності праці та інших критеріїв, передбачених ст. 42 КЗпП України, між позивачем та іншими працівниками, які займали аналогічні посади. Відсутність таких доказів свідчить про порушення відповідачем процедури скорочення штату, що є підставою для визнання звільнення незаконним.

Доводи апелянта про те, що позивач завдав збитків підприємству, також не підкріплені належними доказами, які б свідчили про пряму вину ОСОБА_1 чи її вплив на рішення про скорочення його посади. Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відповідач не виконав вимоги ст. 49-2 КЗпП України щодо пропозиції позивачу іншої роботи, а також не довів неможливості його працевлаштування на підприємстві.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника комунального підприємства «Київтранспарксервіс» - Осташова Даніла Олександровича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: