КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 754/5427/22

номер провадження 22-ц/824/903/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: прокурор Корж О.А.,

представник відповідача ОСОБА_6.,

третя особа ОСОБА_1 ,

представник третьої особи Бевз С.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури Романа Нагальнюка

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року /суддя Сенюта В.О./

у справі за позовом керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Дарина Геннадіївна про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, визнання спадщини відумерлою та витребування квартири на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Просив визнати недійсним договір дарування квартири від 18.07.2012, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.01.2021 індексний номер 56315371 та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майн, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру загальною площею 40,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Визнати відумерлою спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_2 . Витребувати від ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно, здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 91-105/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, заступник керівника Київської міської прокуратури Р. Нагальнюк звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи, а саме відсутності у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 волевиявлення на безоплатну передачу спірної квартири у власність ОСОБА_2 а також відсутність фактичної передачі квартири. Вказана квартира була єдиним житлом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які по дату настання смерті там проживали і були зареєстровані. Водночас ОСОБА_2 не набув власності на квартиру, не реєстрував речове право протягом 9 років та там не проживав, не утримував квартиру, ніколи там не був зареєстрований. Вказував і на те, що документи нотаріального діловодства та архів нотаріуса ОСОБА_7., який посвідчив спірний договір дарування квартири, до Київського державного нотаріального архіву не здавалися, оригіналу договору дарування від 18.07.2012 та доказів вчинення нотаріальної дії за реєстровим № 728 відповідачем ОСОБА_2 суду не надано. Реєстрація за ОСОБА_2 проведена лише після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Отже, договір дарування квартири був спрямований на незаконне заволодіння спадковим майном, яке на підставі ст. 1277 ЦК України має перейти у власність територіальної громади м. Києва як відумерле майно. Також наголошував на тому, що витребування у ОСОБА_3 спірної квартири відповідає критерію законності, пропорційності, має суспільний інтерес та переслідує легітимну мету.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував на те, що користування придбаною за договором дарування спірною квартирою ОСОБА_2 було його правом, але ніяк не обов`язком. Реєстрація місця проживання у певному житловому приміщенні жодним чином не підтверджує факту проживання у цьому житловому приміщенні, та навпаки. Також несплата комунальних платежів і інше, то також не вбачається якогось логічного взаємозв`язку між утриманням квартири, та чинністю (законністю) договору, на підставі якого ця квартира була набута у власність. Вказував і на те, що чинним законодавством не визначено, що відсутність в цілому, або же певний час після оформлення документу (договору дарування тощо) реєстрації права власності, призводить до відсутності у набувача майна за договором прав на це майно. Що стосується безпосередньо наявності ознак недійсності договору дарування квартири, посвідченого 18.07.2012 року нотаріусом КМНО ОСОБА_7., то апелянт не наводить ні одної реальної підстави серед визначених ЦК України, та тим більше не наводить доказів існування таких підстав. Що стосується посилання на наявність кримінального провадження за фактом протиправного заволодіння майном за ч. 4 ст. 190 КК України, то необхідно зазначити, що позивачем було додано до позовної заяви лише копію Витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10.06.2022 року. Із обставин справи вбачається, що досудове слідство по даній справі досі триває, жодній особі не було повідомлено про підозру у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, і, тим більше, відсутній вирок у відповідній кримінальній справі.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, за єдиною відомою суду адресою, конверт повернувся з позначкою відсутності адресата, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що згідно відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.02.2020, квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частинах на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» 26.09.1996 № 6878-3285 та зареєстрованого в Бюро 29.10.1996 за реєстровим № 6411.

18.07.2012 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7., зареєстрований в реєстрі № 728 (Т. 1 а.с.77).

Відповідно до п. 1.1 договору дарування квартири, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали в особисту приватну власність обдарованого ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 21.01.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

27.01.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки.

Відповідно до п. 2.1. договору іпотеки вказано, що на забезпечення виконання ОСОБА_2 основного зобов`язання, останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 18.07.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7. за реєстровим № 728. Право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.01.2021 Шевченко Д.Г. державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер запису прав власності 40270426.

12.02.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя.

Відповідно до п. 1, 5. договору про задоволення вимог іпотекодержателя ОСОБА_3 набула право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 12.02.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно вказував, що доводи сторони позивача про невиконання відповідачем ОСОБА_2 вимог ст. 322 ЦК України (власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, зареєструвати його належним чином) не є підставою для визнання договору дарування недійсним враховуючи зміст ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Оскільки спірний договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 18.07.2012 укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7. за реєстровим № 728, право власності за ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.01.2021 Шевченко Д.Г. державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер запису прав власності 40270426, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав визнання договору дарування квартири згідно ст. 203, 215 ЦК України.

Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження наявності обставин передбачених ст.ст. 203, 2015 ЦК України, що зумовлюють визнання спірного договору недійсним.

Позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.01.2021, індексний номер: 56315371 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною вимогою від вимоги про визнання договору дарування недійсним та не задоволена судом першої інстанції з наведених вище підстав.

Щодо позовної вимоги про визнання відумерлою спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції також дійшов вірного висновку, що квартира АДРЕСА_2 не входила до складу спадщини на момент смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому відсутні підстави для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною. Аналогічно не може бути задоволена вимога про витребування спірної квартири на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради в порядку п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки позивач в особі Київської міської ради не є власником спірної квартири.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять обґрунтованих, беззаперечних підстав для скасування оскарженого рішення.

Зокрема, посилання апелянта на відсутність волевиявлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на безоплатну передачу спірної квартири ОСОБА_2 , а також на відсутність фактичної передачі квартири не підтверджені належними доказами, які б відповідали вимогам ст. 81 ЦПК України.

Договір дарування від 18.07.2012, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7. за реєстровим № 728, укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, що відповідає вимогам ст. 719 ЦК України. ОСОБА_7 помер, нотаріальний архів не розшукано. Відсутність доказів, які б свідчили про порушення норм ст. 203 ЦК України чи ст. 215 ЦК України, унеможливлює визнання цього договору недійсним.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_2 не проживав у квартирі, не утримував її, не був там зареєстрований та зареєстрував право власності лише після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не встановлює обов`язку власника проживати у набутому майні, утримувати його чи реєструвати місце проживання за адресою такого майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власник має право використовувати своє майно на власний розсуд, а відсутність фактичного користування квартирою не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Крім того, затримка з державною реєстрацією права власності ОСОБА_2 до 21.01.2021 не впливає на чинність договору дарування.

Апелянт також посилався на відсутність у нотаріальному архіві оригіналу договору дарування та документів нотаріального діловодства нотаріуса ОСОБА_7. Однак ці обставини не свідчать про фіктивність чи недійсність договору, оскільки факт його укладення підтверджується іншими доказами, зокрема відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де право власності ОСОБА_2 було зареєстровано 21.01.2021 приватним нотаріусом Шевченко Д.Г. за номером запису 40270426.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що нею було дотримано нотаріальних норм при посвідченні договорів 27.01.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 іпотеки, відповідно якого на забезпечення виконання ОСОБА_2 основного зобов`язання, останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 18.07.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7. за реєстровим № 728, оригінал за свідченнями нотаріуса Шевченко Д.Г. було оглянуто. Право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.01.2021 Шевченко Д.Г. державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер запису прав власності 40270426. 12.02.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя.

Отже, 12.02.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .

Стосовно тверджень апелянта про спрямованість договору дарування на незаконне заволодіння спадковим майном, колегія суддів зазначає, що на момент смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спірна квартира вже не перебувала у їхній власності, оскільки була відчужена за договором дарування від 18.07.2012. Таким чином, вона не могла увійти до складу спадщини, а відтак відсутні підстави для визнання її відумерлою відповідно до ст. 1277 ЦК України. Посилання апелянта на кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України не може бути враховане, оскільки, досудове розслідування триває, справа порушена по факту, ОСОБА_2 є свідком, жодній особі не повідомлено про підозру, а вирок суду у справі відсутній. Відповідно, ці обставини не мають преюдиційного значення для вирішення цього цивільного спору (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Водночас, протокол допиту свідка ОСОБА_2 , наданий у матеріали даної справи може бути використаний як письмовий доказ, якщо він відповідає вимогам належності та допустимості (ст.ст. 76-78 ЦПК України); суд першої інстанції визнав його прийнятним у сукупності з іншими доказами; сторони мали можливість перевірити його зміст або якщо свідок не може бути викликаний до суду з об`єктивних причин.

Однак, у даному випадку, кримінальне провадження не завершене, сторони не мали можливості допитати свідка в цивільному процесі, в суд апеляційної інстанції його також доставлено не було, в статусі відповідача він також не з`явився; показання ОСОБА_2 не підтверджуються іншими доказами.

Доводи апелянта щодо необхідності витребування квартири у ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Києва також є безпідставними. Відповідно до ст. 388 ЦК України, витребування майна можливе лише за наявності права власності позивача на це майно. Оскільки Київська міська рада не є власником спірної квартири, а договір дарування визнано чинним, підстави для витребування майна відсутні. Аргументи апелянта про суспільний інтерес та пропорційність не змінюють цього висновку, оскільки вони не підкріплені доказами порушення прав територіальної громади.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні обставин справи.

Отже, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального права, зокрема ст.ст. 203, 215, 317, 334, 719, 1277 ЦК України, ст.ст. 81, 263, 264 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури Романа Нагальнюка на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: