КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3133/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну оплату аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 143 812,45 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 250,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач, який на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2009 року зобов`язаний щомісячно сплачувати їй аліменти у частці від свого доходу (заробітку) на спільну неповнолітню дочку, належним чином не виконує це зобов`язання, чим допустив виникнення заборгованості у розмірі 145 756,72 грн, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 26 червня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, тому відповідно до вимог статті 196 СК України вона має право на отримання неустойки (пені), розмір якої за період з червня 2022 року по липень 2023 року за її обрахунками складає 143 812,45 грн і становить 100 % боргу по аліментам, розрахованого щодо кожного чергового платежу окремо.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 червня 2022 року по 01 червня 2023 року, у розмірі 143 812,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 250,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Стамбуляк Ю.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні, обставинам справи,неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у рішенні суду містяться істотні протиріччя. Так в описовій частині рішення зазначено, що відповідач відзив на позов не надіслав, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не надходило, а в наступному абзаці уже зазначено: «Відповідач направив відзив до суду, в якому зазначив, що розрахунок поданий позивачем не відповідає дійсності, що ним було в розрахунку враховано платежі з 08.10.2022 по 28.07.2023 на загальну суму 10700 грн., що суттєво впливає на суть справи. Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу у справі вважає, не співмірним, завищеним, необгрунтованим. Просив в позові». При цьому суд взагалі не зазначив, що просив у відзиві відповідач, як і не зазначив про заявлені ним заяви та клопотання (заява про продовження процесуального строку, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін).

В оскаржуваному рішенні не зазначено мотивів відхилення судом доказів, наданих відповідачем разом із відзивом, відхилення наведеного відповідачем розрахунку пені по аліментах за період з 01 червня 2022 року по 01 червня 2023 року, не наведено мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, не перевірено правильність нарахуванні пені, здійсненої позивачкою.

Крім того, при ухваленні рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів за період з червня 2022 року по червень 2023 року становить 145 756,72 грн, оскільки відповідачем були надані докази, що при здійсненні розрахунку виконавцем не було враховано здійснені ним проплати аліментів, а саме: 08.10.2022 - 1 000,00 грн, 29.10.2022 - 1 200,00 грн, 08.12.2022 - 1 000,00 грн, 29.12.2022 - 1 500,00 грн, 28.01.2023 - 500,00 грн, 18.02.2023 - 2 000,00 грн, 10.03.2023 - 1 000,00 грн, 08.05.2023 - 1 500,00 грн, 28.07.2023 - 1 000,00 грн. Отже, сума заборгованості підлягає зменшенню на вказану суму.

Стягуючи з відповідача на користь позивачки пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 червня 2022 року по 01 червня 2023 року, суд першої інстанції безпідставно та помилково врахував сукупну заборгованість по аліментам у розмірі 92 408, 97 грн, яка згідно довідки державного виконавця Бистрицької Т.В. виникла ще до червня 2022 року.

Якщо враховувати розрахунок державного виконавця, згідно якого сукупний розмір заборгованості з червня 2022 року по липень 2023 року, на яку нараховується позивачкою пеня, складає 53 347,75 грн та відняти здійснені відповідачем проплати, то сукупний розмір заборгованості становить 43 647,75 грн.

Тому з урахуванням того, що пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, одержувачка аліментів мала б право просити суд стягнути з боржника не більше 43 647,75 грн.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментам.

У відзиві було зазначено, що під час попереднього звернення відповідача до державного виконавця з питань врегулювання виплати аліментів, останнім було рекомендовано відповідачу сплачувати аліменти у мінімальному розмірі, а саме в сумі 1 200,00 грн, що і робилось відповідачем та що свідчить про відсутність у нього в умислу на ухилення від сплати аліментів.

При цьому 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Все це негативно вплинуло на можливість вчасно сплачувати аліменти. До моменту отримання позовної заяви відповідачу не відомо було про розмір заборгованості по аліментам.

Також судом проігноровані і вимоги частини другої статті 196 СК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Вказує, що з 08 жовтня 2010 року відповідач перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 та має ще двох неповнолітніх дітей від цього шлюбу: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебувають на його утриманні. Відповідач з родиною вимушено з 14 лютого 2017 року проживають за адресою: АДРЕСА_1 , де він також оплачує комунальні послуги.

Крім того, відповідач в першу чергу має виплатити заборгованість по аліментам та не допускати прострочення по виплаті поточних аліментів, що є чималою сумою коштів. Стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 143 812,45 грн становитиме для відповідача та його родини надмірний тягар з огляду на його матеріальний та сімейний стан, що може призвести до порушення прав його інших дітей на достатній рівень життя. У зв`язку з цим, у своєму відзиві відповідач просив про зменшення розміру пені, що судом залишено поза увагою та не надано мотивованої оцінки даному клопотанню та наданим доказам про його сімейний та матеріальний стан.

На апеляційну скаргу від представника позивачки - адвоката Лантуха Я.В. надійшов відзив, у якому вказано, що вимоги та доводи відповідача є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Стверджує, що за змістом апеляційної скарги, відповідач фактично не погоджується з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 26 червня 2023 року, оскільки виконавцем не були враховані здійснені ним оплати аліментів у період з жовтня 2022 року по липень 2023 року у загальному розмірі 10 700,00 грн.

В обґрунтування своїх доводів на підтвердження виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2009 року у справі № 2-2363/09 про стягнення аліментів в рамках виконавчого провадження ОСОБА_1 надав до суду разом із відзивом на позов платіжні інструкції, які не були враховані виконавцем при здійсненні розрахунку.

Однак, при аналізі зазначених платіжних інструкцій вбачається, що відповідач сплачував кошти нерегулярно і не в повному обсязі на рахунок доньки сторін - ОСОБА_8 , тобто не на рахунок стягувача чи відділу державної виконавчої служби.

Оскільки стягувачем аліментів є ОСОБА_2 , то обчислюючи розмір заборгованості зі сплати аліментів, державний виконавець обґрунтовано не врахував вказані суми коштів, адже боржник сплатив ці кошти не на користь стягувача у виконавчому провадженні.

Зазначає, що з аналізу складеного державним виконавцем розрахунку заборгованості від 26 червня 2023 року вбачається, що сплачені боржником кошти в рамках виконавчого провадження повністю зараховувались на покриття заборгованості, яка виникла до 01 червня 2022 року у розмірі 96 545,72 року і яка також не була погашена боржником, що призвело до появи нової заборгованості.

При цьому боржник тривалий час ухилявся від сплати аліментів, відомості про реальні доходи не повідомляв і лише після розгляду справи судом першої інстанції з довідки військової частини НОМЕР_1 про доходи № 78 від 11 січня 2024 року стало відомо, що боржник ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 та у період з 25 лютого 2022 року по 30 листопада 2023 року отримав дохід у розмірі 912 924,78 грн.

Разом із цим, наданий відповідачем розрахунок заборгованості пені не містить інформації щодо реальних доходів боржника, отриманих у військовій частині НОМЕР_1 , а тому розрахована сума аліментів та пені, яка нібито підлягає стягненню є невірною і значно заниженою, відтак не може бути врахована судом.

Також наданий відповідачем розрахунок пені не може бути прийнятий судом до уваги і врахований при перегляді справи, оскільки на момент подання позову до суду розмір заборгованості, який був визначений державним виконавцем у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 в сумі 145 756,72 грн, відповідачем у судовому порядку не оскаржувався та не скасовувався, а з доданих квитанцій до відзиву на позовну заяву вбачається, що кошти сплачувалися на погашення заборгованості по аліментах, нарахованих за минулий період і не на користь стягувача у виконавчому провадженні, що фактично не впливає на правильність проведених розрахунків пені за порушення строків сплати аліментів, оскільки пеня за минулий період обмежена сумою 100 % заборгованості, яка існувала станом на 16 червня 2022 року.

У разі ж наявності інформації про реальні доходи боржника на час проведення розрахунку заборгованості по аліментах і пені за прострочення їх сплати, а також на час розгляду справи судом першої інстанції, то розрахунок міг би мати значно більший розмір в сумі 211 830,18 грн, його зміст, наведений в таблиці, яка додається до відзиву.

Проте, такий розрахунок провести не було можливо саме через дії відповідача, направлені на приховування реального доходу.

На підставі викладеного, представник позивачки просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 грудня 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Стамбуляк Ю.В. підтримала аргументи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивачки - адвокат Лантух Я.В заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2009 року стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на доньку ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 березня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного рішення суду 12 травня 2009 року видано виконавчий лист № 2-2363/09, примусове виконання якого здійснюється Святошинським ВДВС у м. Києві у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним державним виконавцем Бистрицькою Т.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, загальний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів станом на 26 червня 2023 року складає 145 756,72 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими, а наданий позивачкою розрахунок розміру пені - правильним, тому на підставі статті 196 СК України стягнув з відповідача на користь позивачки неустойку за прострочення сплати аліментів у заявленому розмірі 143 812,45 грн.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

За змістом частини частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи встановлені фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та наведені вище норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що вина ОСОБА_1 у простроченні сплати аліментів об`єктивно наявна та вбачається з матеріалів справи, оскільки останній знав про існування, як судового рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дочки, так і виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів, а також нерегулярно здійснював платежі в рахунок погашення боргу по аліментам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається саме на боржника.

Посилання апеляційної скарги на те, що вини відповідача у несвоєчасній сплаті аліментів немає є голослівними і не заслуговують на увагу.

Платник аліментів зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку своїх дітей.

Відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього спірного періоду з червня 2022 року по липень 2023 року включно відповідач несвоєчасно та не повному обсязі здійснював сплату аліментів на користь позивачки, внаслідок чого утворилася сума боргу по щомісячним платежам.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів державного виконавця Бистрицької Т.В. від 26 червня 2023 року загальний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів на користь позивачки станом на 26 червня 2023 року складав 145 756,72 грн. Також в цьому розрахунку зазначено, що згідно довідки-розрахунку від 15 червня 2022 року заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 червня 2023 року становила 92 408,97 грн (а.с. 12).

10 жовтня 2023 року державним виконавцем Бистрицькою Т.В. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 складено ще один розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, в якому на підставі поданих боржником документів про сплату аліментів здійснено перерахунок боргу та визначено, що станом на червень 2023 року ця сума складала 137 256,72 грн. Також в цьому розрахунку вказано, що згідно довідки-розрахунку від 15 червня 2022 року заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 червня 2023 року становила 92 408,97 грн (а.с. 66).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, та дійшла висновку, що пеня за прострочення сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Як вбачається з матеріалів справи, жоден із наявних в матеріалах справи розрахунків (контррозрахунків) сторін по пені за прострочення сплати аліментів вищевказаним вимогам не відповідає, тому вони не можуть братися до уваги при визначені розміру неустойки в межах вказаного позивачкою періоду з червня 2022 року по червень 2023 року включно.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно здійснити обрахунок пені за кожним простроченим місячним платежем по аліментах, оскільки наявні у справі розрахунки заборгованості зі сплати аліментів державного виконавця Бистрицької Т.В., в тому числі і розрахунок від 01 жовтня 2023 року не містять дат здійснених боржником періодичних платежів в рахунок погашення боргу по аліментах, а наявні лише місячні значення сплачених сум.

Більше того, в розрахунках включена заборгованість станом на 01 червня 2023 року (в дійсності - станом на 01 червня 2022 року) у розмірі 92 408,97 грн, проте не вказано за який період вона виникла, що вплинуло би на період прострочки та визначення щомісячного розміру неустойки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Колегія суддів наголошує на тому, що на позивачку покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з боржника на її користь, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Суд апеляційної інстанції також враховує, що застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір заборгованості по пені має визначатись відповідно до наданих доказів та вимог закону. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності заборгованості по аліментах стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

У справі, яка переглядається, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 29 січня 2025 року було оголошено перерву для надання можливості представнику позивачки надати суду довідку про заборгованість по аліментах, в якій був би зазначений період виникнення такої заборгованості та дати внесення платежів відповідачем, що надало би суду можливість розрахувати розмір пені за цей період.

Проте представник позивачки - адвокат Лантух Я.В. такої довідки не дав, пояснивши, що повної інформації про період виникнення заборгованості і дати її погашення у державного виконавця немає, оскільки їй було передано виконавче провадження вже із визначеним розміром заборгованості. У зв`язку з наведеним, представник позивачки - адвокат Лантух Я.В. наполягав на тому, що заборгованість починаючи з 2014 року по 2022 рік у розмірі 92 408,97 грн входить до загального розміру заборгованості за період з 01 червня 2022 року по 01 липня 2023 року і на цю заборгованість також має бути нарахована пеня.

Суд апеляційної інстанції із такою позицією представника позивачки не погоджується, оскільки, як зазначалось вище, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Однак, запропонована позивачкою формула розрахунку зводиться лише до того, що розмір пені визначається у розмірі заборгованості, незалежно від інших істотних обставин, зокрема періоду виникнення боргу зі сплати аліментів та здійсненних відповідачем платежів.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано доказів на доведення правильності її розрахунків неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за спірний період, а тому позовні вимоги не могли бути задоволені судом у повному обсязі.

Між тим, колегія судів вважає за можливе погодитись із розрахунком пені відповідача, який був наведений ним у відзиві на позовну заяву та в апеляційний скарзі.

Оскільки заборгованість відповідача за період з червня 2022 року по липень 2023 року відповідачем визнається у розмірі 43 647,75 грн і він вважав, що позивачка може претендувати лише на пеню у розмірі цієї заборгованості зі сплати аліментів, тобто визнав позовні вимоги лише частково, колегія суддів врахувавши, що відповідач, будучи зобов`язаним щомісячно сплачувати аліменти на утримання своєї дитини за рішенням суду, допустив невиправдану бездіяльність при виконанні зазначеного батьківського обов`язку, вважає за можливе задовольнити позов частково, стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з червня 2022 року по липень 2023 року у розмірі 43 647,75 грн.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну оплату аліментів на утримання дитини.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 пред`явила вимогу майнового характеру на загальну суму (ціну позову) 143 812,45 грн, тоді як суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки неустойки за прострочення сплати аліментів в сумі 43 647,75 грн, тобто позов задоволено на 30,35 % від ціни позову.

З огляду на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях в силу пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 814,61 грн.

В той же час, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заявлена до стягнення сума пені - зменшенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги 2 157,19 грнсплаченого судового збору за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати відповідачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, різницю в понесених судових витратах у розмірі 1 342,58 грн.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, стороною позивачки документально доведено, що нею понесені витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції на суму 11 250,00 грн (а.с. 14-18).

Водночас, згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наведених обставин, відповідно до вимог статей 137, 141, 382 ЦПК України із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 3 414,38 грн (11 250,00 грн х 30,35 %).

Розмір такого стягнення судових витрат є розумним та справедливим, відповідає обставинам даної справи та принципу пропорційності задоволення позовних вимог, при цьому не порушуватиме права позивачки на компенсацію коштів, які вона була змушена затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну оплату аліментів на утримання дитинизадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 43 647,75 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з червня 2022 року по липень 2023 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 414,38 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 342,58 грн сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній