Справа № 183/4044/24
№ 2/183/851/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2025 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

24 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2024 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

02 травня 2024 року на виконання даної ухвали ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунув недоліки первісної заяви.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що він та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпро Дніпропетровської області.

З вересня 2022 року відповідач ОСОБА_2 повністю самоусунулася від здійснення своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей, не цікавиться їх здоров`ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не спілкується з ними та не відвідує їх, зокрема надала нотаріальну згоду на позбавлення її батьківських прав.

У зв`язку з наведеним, позивач ОСОБА_1 просив суд: позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги підтримав з обставин, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, звернулася з заявою, відповідно до якої позов визнала, не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей, заява посвідчено нотаріально.

Представники третьої особи - Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської радив судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Суд, заслухавши сторін, а також думку малолітнього, 2016 р.н., дослідивши надані учасниками справи докази, приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 71, складений 09 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпро Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 261, складений 04 червня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Дніпропетровській області), що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.

Судом встановлено, що малолітні діти проживають разом з батьком ОСОБА_1 та знаходяться на його повному утриманню.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НВС № 050358 від 29 січня 2016 року, виданого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М. за р. № 1-98, після смерті матері ОСОБА_5 , 1959 р.н, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 42798335 від 29 січня 2016 року

Встановлено, що в зазначеній квартирі з 12 лютого 2024 року зареєстровані та проживають малолітні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується Витягами з Реєстру територіальної громади від 12.02.2024 року № 20247/001474065 та № 2024/001474998.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 82527446 від 15 березня 2017 року.

Як зазначалося вище, позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , матеріальної допомоги на їх утримання не надає.

В судовому засіданні було заслухано думку малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який вважає за доцільне позбавити батьківських прав його матір ОСОБА_2 . Зокрема ОСОБА_1 зазначив, що він разом з молодшим братом ОСОБА_4 , 2019 р.н. проживає разом з батьком ОСОБА_1 . Матір в останнє він бачив, коли йому було 6 років, вона грубо себе поводила, казала, що сім`я їй не потрібна, зокрема діти. Коли він хворів, врна його зовсім не лікувала. Наголосив на тому, що мама ОСОБА_2 , проживаючи окремо, його та брата жодного разу не привітала з днем народження, а також з іншими святами.

Судом також було досліджено заяву відповідача ОСОБА_2 , посвідченої 07 лютого 2024 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Єремеєвою А.В. за р. № 4-141, згідно якої остання не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та просить розглядати справу без її участі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 самоусунулася від здійснення своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей, не цікавиться їх здоров`ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не спілкується з ними та не відвідує їх, надала нотаріальну згоду на позбавлення її батьківських прав.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, лю6ові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину.

Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та и людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Оскільки дитина проживає разом з батьком, тобто позивачем ОСОБА_1 , він має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківства відносно матері малолітніх дітей.

Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України, батько (мати) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В пункті 16 даної Постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. А тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

У висновку Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради № 5/5-386 від 06 серпня 2024 року органом опіки та піклування встановлено, що відповідач ОСОБА_2 і позивач ОСОБА_1 є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради був здійснений вихід на адресу проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 та складено акт умов проживання № 04/669 від 14.02.2024 року, в якому зазначено, що умови проживання задовільні. Для дітей виділено окрему кімнату з двохповерховим ліжком для сну, шафою для одягу (відповідно до віку дітей), місце для навчання, іграшки. Відповідно до характеристики Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 58» Дніпровської міської ради батько ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , своєчасно надає роботу до закладу, цікавиться успіхами дитини. Мати ОСОБА_2 жодного разу не відвідувала навчальний заклад і не цікавиться успіхами дитини. 16.07.2024 року було розглянуте питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , 1986 р.н. відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району. На засіданні були присутні батьки дітей. ОСОБА_1 повідомив, що мати дітей не має бажання виконувати свої батьківські обов`язки відносно їх спільних дітей, тому вирішив звернутися до суду з відповідним позовом про позбавлення батьківських прав останньої. Мати дітей ОСОБА_2 повідомила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей та підтримує позовні вимоги. Крім того зазначила, що вона склала заяву, посвідчену 07 лютого 2024 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Єремеєвою А.В. за р. № 4-141, згідно якої остання не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та просить розглядати справу без її участі. Комісією було вирішено перенести розгляд даного питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітніх дітей. Так, 05.08.2024 року комісією було повторно розглянуте питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 на засіданні комісії батько дітей ОСОБА_1 повідомив, що мати дітей ОСОБА_2 не має бажання виконувати свої батьківські обов`язки відносно їх спільних дітей, зокрема зазначив, що мати дітей понад 2 (два) роки не бере участі у вихованні дітей. ОСОБА_2 на засіданні повідомила, що вона проживає та працює на заході України, не бажає займатися вихованням дітей та добровільно відмовляється від своїх дітей, у зв`язку з чим не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей.

В своєму висновку орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської радивважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оцінивши докази, досліджені в судовому засіданні, суд приходить до переконання, що позивачем доведений той факт, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків протягом тривалого часу, не цікавився долею дітей, не спілкується з ними, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченн і малолітніх синів, повністю обірвала з ними зв`язок, відмовилася від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що позовні вимоги обгрунтовані та підтверджені належними доказами, а тому відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 необхідно позбавити батьківських прав відносно малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Водночас суд роз`яснює відповідачу, що вона як мати дитини, яка позбавлена батьківських прав, відповідно до приписів ч. 1, 4 ст. 169 СК України має право на звернення до суду з позовом про поновлення своїх батьківських прав у разі, якщо вона змінила своє ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141-142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянку України, уродженку м. Новомосковськ Дніпропетровської області батьківських прав відносно малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 71, складений 09 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпро Дніпропетровської області (актовий запис про народження № 261, складений 04 червня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Дніпропетровській області).

Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ;

-третя особа: Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, , місцезнаходження за адресою: 49023, м. Дніпро, проспект Мануйлівський, буд. 31.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду проголошено 14 квітня 2025 року.

Суддя Д.І. Городецький