_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/445/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2025 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Огренич І.В.

за участю секретаря Коростій М.В.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивач адвоката Атаманчук В.І.,

представника Одеської обласної прокуратури - Кащенко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6), Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3), Головного управління Національної поліції в Одеській області (65080, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 15-а) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, на її користь 17284859,11 гривень, посилаючись на те, що в період з 02 січня 2011 року по 12 грудня 2022 року незаконними діями співробітників Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, прокуратури Приморського району м. Одеси, прокуратури Одеської області, а також суду, що сприяли незаконному притягненню позивачки до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів які ОСОБА_1 не скоювала, незаконному тривалому утриманню під вартою позивачці завдана майнова та моральна шкода. Позивачка також зазначила, що в зазначений період, вона та її представник звертались з чисельними скаргами на незаконні дії співробітників райвідділу, прокуратури, суду, оскільки зі сторони працівників міліції до ОСОБА_1 , яка є інвалідом 3 групи, застосовувались жорстоке поводження, фізичний та психічний тиск, залякування, мордування, катування з метою отримання зізнання у вчиненні злочинів, до яких позивачка не мала ніякого відношення. Також, під час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності застосовувались незаконні заходи забезпечення кримінального провадження: затримання, взяття та тримання під вартою в неналежних умовах, проведення обшуку, вилучення майна, накладення арешту на майно, продовження строків тримання під вартою, пред`явлення обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів.

Вироком Київського районного суду м.Одеси від 15 червня 2021року (який залишений без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року) ОСОБА_1 виправдана у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 03серпня 2023 року вирок Київського районного суду м.Одеси від 15червня 2021 року та ухвала Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року залишено без зміни. За таких обставин, в зв`язку із незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, незаконним перебування під слідством та судом, позивачка зазнала незаконного втручання в її конституційні права та просить стягнути з Державної казначейської служби України зазначене відшкодування.

ОСОБА_1 , представник позивачки - адвокат Атаманчук В.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов в повному обсязі.

Представник Одеської обласної прокуратури - Кащенко В.А. у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві, також зазначила, що позивачкою на підставі рішення ЄСПЛ від 22.07.2024 отримано справедливу сатисфакцію за надмірну тривалість досудового слідства в розмірі 4200 Євро, і відповідно до чинного законодавства, зокрема, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»не передбачено багаторазове відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.

Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області до судового засідання не з`явився, повідомлявся, надав до суду відзив на позов в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, повідомлявся, надав до суду відзив на позов в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, при цьому зазначили, що на думку Казначейства з урахуванням перебування позивачки під слідством та судом, розміром мінімальної заробітної плати, розмір моральної шкоди на яку ОСОБА_1 вправі претендувати становить 211733,33 гривень.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 29 грудня 2010 року слідчим слідчого відділу Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області порушено кримінальну справу №7 за фактом умисного вбивства ОСОБА_2 за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України.

02.01.2011 ОСОБА_1 була затримана та доставлена в Приморський РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, де був складений протокол затримання в порядку ст.115 КК України ( в редакції 1960 року) і з 02.01.2011 по 17.01.2011 ОСОБА_1 утримувалась в Ізоляторі тимчасового утримання ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, а 17 січня 2011 року позивачка була переведена до Одеського слідчого ізолятора.

28 квітня 2011 року кримінальна справа з обвинувальним висновком була направлена до Приморського районного суду м.Одеси. За результатами розгляду справи на підставі ухвали суду від 21.08.2014 справа була повернута органу досудового слідства для проведення додаткового розслідування. В провадженні Приморського районного суду м. Одеси кримінальна справа перебувала в період з 29.04.2011 року по 23.10.2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.11.2014 ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 21.08.2014 про повернення справи на додаткове розслідування була скасована і кримінальну справу повернуто до Приморського районного суду м.Одеси для нового розгляду в іншому складі суддів, а 16.01.2015 за розпорядженням голови апеляційного суду кримінальна справа була передана до Київського районного суду м. Одеси, в якому вона перебувала в провадженні з 20.01.2015.

Під час перебування ОСОБА_1 в Одеському слідчому ізоляторі, позивачку протиправно перевели у період з 01 грудня 2014 року з камери слідчого ізолятора в інфекційний відділ санітарної частини СІЗО, де помістили для тривалого перебування в одну камеру (закрите приміщення) з іншою арештанткою, яка була хворою на туберкульоз і постійно кашляла. В зв`язку із чим позивачка зверталась із скаргами в тому числі і до управління ДПтСУ України в Одеській області, внаслідок перевірки та проведених обстежень було встановлено діагноз: позашпитальна пневмонія верхньої долі правої легені та призначено курс лікування.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з моменту утримання ОСОБА_1 і на протязі всього часу незаконного перебування під слідством і судом позивачка та її представник - адвокат Атаманчук В.І. звертались зі скаргами на незаконні дії, незаконне утримання до прокуратури Приморського району м.Одеси, прокуратури Одеської області, Приморскього РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, Київського районного суду м.Одеси, Верховної Ради України, ЄСПЛ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, тощо.

Після зміни складу суду у Київському районному суді м. Одеси у зв`язку з виходом у відставку одного із суддів колегії, розгляд справи на підставі ст.258 КПК України (1960) з 11.06.2016 розпочато спочатку в новому складі суду. За розглядом справи в суді першої інстанції спостерігали регіональні представники Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Одеській області.

Під час судового розгляду кримінальної справи в Київському районному суді м. Одеси та незаконного перебування під вартою в Одеському слідчому ізоляторі, ОСОБА_1 , двічі, а саме 14 червня 2015 року та 18 грудня 2015 року, оголошувала голодування та відмовлялась від прийому їжі на десятиденний строк в зв`язку з незаконним триманням під вартою.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 24.10.2016 запобіжний захід з тримання під вартою був змінений на підписку про невиїзд, і ОСОБА_1 була звільнена з під варти 24.10.2016 року.

За період досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи позивачка знаходилась під вартою з 02 січня 2011 року по 24 жовтня 2016 року.

22.07.2021 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «Литвина та інші проти України», у якому встановив порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю ефективного засобу юридичного захисту у зв 'язку з цим. Згідно додатку до вказаного рішення, ОСОБА_1 європейським судом присуджено, серед інших, відшкодування матеріальної та моральної шкоди у сумі 4200 Євро.

Вироком Київського районного суду м.Одеси від 15 червня 2021 року ОСОБА_1 виправдана у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року залишено без змін вирок Київського районного суду м.Одеси від 15.06.2021. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 03 серпня 2023 року вирок Київського районного суду м.Одеси від 15 червня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством і судом починаючи з 02 січня 2011 року з моменту вручення повідомлення про підозру у вчинення кримінального правопорушення, і до 12 грудня 2022 року (дата набрання вироку Київського районного суду м.Одеси від 15.06.2021 законної сили) тобто загалом 11 років 11 місяців і 11 днів, з яких 5 років 9 місяців і 23 дня знаходилась під вартою.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». (стаття 1 Закону).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне, за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого, спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у 2025 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 2025 року - 8000 гривень.

Таким чином, мінімальний розмір відшкодування позивачці моральної шкоди за 143 місяця 11 днів перебування під слідством чи судом, відповідно до вимог ст. 13 Закону становить 1146933 грн.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV (Станков) v. BULGARIA (Болгарії) § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Визначений законом розмір є мінімальним, а тому суд, виходячи із обставин даної справи, вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 , виходячи із засад верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір грошової компенсації, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість ОСОБА_1 , значні порушення життєвого укладу, глибину та тривалість моральних страждань, які понесла позивачка через неможливість на протязі 11 років 11 місяців 11 днів відновити свої права, через незаконне кримінальне переслідування, обрання відносно неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд та у вигляді тримання під вартою (5 років 9 місяців і 23 дня), внаслідок чого позивачка була ізольована від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином впливає на її життя, суд вважає за можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково та відшкодувати позивачці моральну шкоду у розмірі 1 800 000 гривень.

При цьому суд відхиляє аргументи представника головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн., оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону.

Вимоги позивачки щодо стягнення пенсії яку вона могла б отримати, як щоб пройшла черговий переогляд в червні 2011 року, задоволенню не підлягають, оскільки згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи представника Одеської обласної прокуратури щодо подвійного стягнення судом не приймаються і є безпідставними, оскільки визначаючи розмір моральної шкоди при розгляді даної справи, суд керувався тим, що позивачка безпідставно утримувалась під вартою та в місцях позбавлення волі протягом 5 років 9 місяців і 23 дня, та незаконно перебувала під слідством та судом із 02.01.2011 по 12.12.2022, а саме 11 років, 11 місяців, 11 днів. Разом з тим, за рішенням ЄСПЛ від 22 липня 2021 року у справі «Литвина та інші проти України» розмір моральної шкоди визначено судом з інших підстав, а саме: у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю ефективного засобу юридичного захисту.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 2, 12,13, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральну шкоду в розмірі 1800000 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.04.2025.

Суддя І. В. Огренич