П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/783/24

Провадження № 22-ц/4815/513/25

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Ведяніна Т.О.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини) о 09 год. 30 хв.

18 листопада 2024 року у м. Сарни

Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Маринич В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Вирівська сільська рада рада Сарненського району Рівненської області;

за участі: позивача і його представника адвоката Тележинського Олега Сергійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тележинського Олега Сергійовича на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала у с. Ясногірка Сарненського району Рівненської області.

В зв`язку зі смертю спадкодавця відкрилась спадщина, що складалася з права на земельну частку (пай) для ведення особистого селянського господарства на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії РВ №051120, виданого 12 грудня 2003 року, розміром 1, 76 га на території Сарненського району Рівненської області.

У передбачений законом строк спадкоємець за прийняттям спадщини до нотаріуса не звертався.

В лютому 2024 року ОСОБА_1 дізнався про існування заповіту на його користь, яким ОСОБА_2 заповіла йому вказану земельну частку (пай), з огляду на що позивач звернувся до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Соколовської М.В. для оформлення спадщини. Проте нотаріусом роз`яснено ОСОБА_1 про пропуск ним шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини і не надано доказів про постійне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Оскільки причиною пропуску строку звернення за прийняттям спадщини є необізнаність із існуванням заповіту, про існування якого він дізнався лише у лютому 2024 року, тому вважав, що цей строк ним пропущено з поважних причин.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

У поданій через свого представника адвоката Тележинського О.С. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у порушенні норм процесуального права і незастосуванні норм матеріального права, які підлягали до застосування, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про хибність висновків суду щодо відсутності підстав для визначення строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_2 , яка проживала в іншому населеному пункті. Так, позивач дізнався про наявність заповіту, яким спадкодавець заповіла своє майно земельну частку (пай) розміром 1, 76 га на його користь, лише у лютому 2024 року. Не знаючи про цей факт, спадкоємець протягом шести місяців з дня відкриття спадщини за прийняттям спадщини не звертався.

З огляду на існування заповіту він у лютому 2024 року звернувся до нотаріуса за прийняттям спадщини, в чому йому було відмовлено в зв`язку із неподанням відповідної заяви у передбачений законом строк та відсутністю доказів про те, що він постійно проживав із ОСОБА_2 на час її смерті.

Тому судом помилково не застосовано норми ст.ст. 1217, 1220, 1222, 1223, 1235, 1269, 1272 ЦК України та позицію Верховного Суду, що висловлена у постанові від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17.

Іншим учасником справи чи його представником відзив на апеляційну скаргу не подавався, хоча про таке право роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Ясногірка Сарненського району Рівненської області, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 11 січня 1957 року Селищанською сільською радою Клесівського району Ровенської області, та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 17 грудня 2013 року виконавчим комітетом Селищенської сільської ради Сарненського району Рівненської області.

Раніше, 13 грудня 2012 року, ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений того ж дня секретарем Селищенської сільської ради Сарненського району Рівненської області і зареєстрований у реєстрі за №180, за умовами якого належну їй земельну ділянку (пай) для ведення особистого селянського господарства на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії РВ №051120, виданого 12 грудня 2003 року, заповіла на користь позивача.

При цьому державним актом на право власності на земельну ділянку серії РВ №051120, виданим 12 грудня 2003 року Сарненською районною державною адміністрацією Рівненської області, стверджується про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1, 76 га, що розташована у Сарненському районі Рівненської області.

Отже, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 . Інші спадкоємці, в т.ч. і за законом, відсутні.

20 лютого 2024 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Соколовською М.В. на звернення ОСОБА_1 щодо оформлення спадщини до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 за заповітом надано відповідні письмові роз`яснення, що містяться у листі №87/01-16. Так, оскільки позивачем пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини за заповітом до майна померлої ОСОБА_2 , а саме не подано заяву про прийняття спадщини, а також не пред`явлено доказів про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою, запропоновано йому звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Вважаючи, що строк звернення для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 ним пропущено з поважних причин, адже про існування заповіту дізнався лише у лютому 2024 року, у лютому 2024 року в суд через свого представника адвоката Тележинського О.С. звернувся ОСОБА_1 з позовом до Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не обґрунтував та не довів наявності поважних причин, які об`єктивно і непереборно перешкодили йому подати заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, а також не надав доказів про обставини, за яких він дізнався про наявність заповіту.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1217, 1220, 1223, 1233, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 15 вересня 2023 року у справі №345/4153/22 (провадження № 61-9356св23), видно, що за змістом ч. 3 ст. 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила цієї норми закону можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17 вказувалося, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.

Встановивши, що особа була необізнана про наявність заповіту, складеного на його користь, оскільки спадкова справа після смерті спадкодавця не заводилася, й відповідно не були здійснені повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про поважність причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини, що відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України є підставою для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 22 грудня 2021 року у справі №703/4978/19 зазначав, що відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, згідно з цією статтею поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оскільки позивач не знав про заповіт, а нотаріус про заповіт не повідомив, то суд правильно вказав на те, що нотаріус на порушення Закону України «Про нотаріат», пункту 2.2 глави 9, пунктів 2.2 і 3.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, не вчинив дій для розшуку спадкоємця, зокрема й засобами публічного оголошення або повідомлення у пресі, якщо йому не було відомо місце проживання місце проживання або місце роботи спадкоємця.

Правила частини третьої ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо:

1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи.

Тобто суд, розглядаючи такі позови, встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності.

Суд, дослідивши надані позивачем докази та врахувавши пояснення сторін по суті справи, виходячи із встановлених обставин, дійшов правильного висновку про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви про прийняття спадщини у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку, зокрема те, що він не проживав спільно зі спадкодавцем, не мав спільного побуту, не знав про заповіт на своє ім`я і дізнався про нього лише у серпні 2019 року, вже після спливу передбаченого законом строку для прийняття спадщини, нотаріус про заповіт позивача не повідомив, що свідчить про поважність причини пропуску такого строку.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з позицією, неодноразово викладеною у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, а практика у справах цієї категорії є сталою та незмінною.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приходячи до переконання про скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів бере до уваги, що позивач не проживав разом із спадкодавцем, спільного побуту вони не вели, до лютого 2024 року ОСОБА_1 не було відомо про наявність заповіту на його користь, який було складено спадкодавцем, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилася, а нотаріусом не були здійснені й повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом. При цьому позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, інших спадкоємців на спадкове майно, яке зазначене у заповіті, не встановлено.

Тому необізнаність ОСОБА_1 із заповітом ОСОБА_2 , що був складений на його користь, свідчить на поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини.

Згідно зі ст.ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Отже, позов підлягає до задоволення з визначенням додаткового строку для прийняття спадщини тривалістю у два місяці, що є достатнім для подання ОСОБА_1 відповідної заяви.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що спонукало до незастосування норм матеріального права, які підлягали до застосування.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тележинського Олега Сергійовича задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: Вирівська сільська рада Сарненського району Рівненської області; адреса: 34551 вулиця Центральна, 2-а, с. Вири Сарненського району Рівненської області; .

Повний текст постанови складено: 15.04.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків