ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 212/11503/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Захарова Марина Володимирівна, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2024 року, яка постановлена суддею Колочко О. В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 04 грудня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

03 грудня 2024 року представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, яка обгрунтована тим, що за результатами розгляду данного спору та ухвалення рішення про задоволення позову позивач, якій військовозобов`язаний, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Встановлення в судовому порядку факту самостійного виховання та утримання дітей позивачем, свідчить про наявність у нього, як військовозобов`язаного потенційного права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підстав п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зазначає, що 21 листопада 2024 року позивача було примусово доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де позивачем було подано заяву про надання відстрочки від призову, яка станом на 02 грудня 2024 року не надана, що свідчить про відмову в її наданні. Наразі склалася ситуація, що формально позивач може бути мобілізований, і за лічені години відправлений до навчального центру, він набуває статусу військовослужбовця, і питання отримання відстрочки вже в такому разі є неактуальним, так як тоді вже потрібно вирішувати питання про звільнення з військової служби по мобілізації у воєнний час. Таким чином, є потреба у застосуванні заходу забезпечення позову, бо якщо позивача буде призвано на військову службу під час мобілізації, в особливий період, це унеможливить реалізацію права на відстрочку і залишить неповнолітніх дітей без батьківського піклування, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки надання відстрочки від призову військовослужбовцю, є неможливим.

На підставі наведенного вище представник позивача просила суд забезпечити позов шляхом заборони вчинення певних дій, а саме забороною посадовим/службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_2 вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на військову службу під час мобілізації та його переміщення для проходження військової служби до військової частини (навчального центру) до набрання рішенням суду у даній цивільній справі законної сили.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Захарова М.В., просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в своєму позові позивач просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання своїх неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що матір дітей, відповідачка по справі, давно не приймає участі у вихованні та утриманні дітей, виїхала з України в кінці липня 2024 року і більше не з`являлася. Позивач є внутрішньої переміщеною особою, мешкає разом із двома неповнолітніми дочками, інших родичів на підконтрольній Україні території не мають та взагалі із всіх родичів мають лише єдину прабабусю, яка залишилися на окупованій території та про долю якої нічого невідомо з 2022 року, тобто питання чи жива вона - взагалі не з`ясоване.

Зазначає, що самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду є підставою, на якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Таким чином, такий факт має юридичне значення та є необхідним для підтвердження права позивача на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 21 листопада 2024 року позивачем було подано до ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року за № 3543-ХІІ, копія якої була додана до позову. Втім, відстрочка позивачу від призову на військову службу не була надана, що свідчить про відмову в її наданні, так як строк розгляду заяви про надання відстрочки завершився 28 листопада 2024 року, що підтверджується копією електронного військово-облікового документу з мобільного додатку «Резерв+» , наявної в матеріалах даної справи. Наразі склалася ситуація, що формально позивач може бути мобілізований, хоча й має підстави для отримання відстрочки від призову на військову службу по мобілізації. У разі мобілізації позивача двоє неповнолітніх дочок щодо яких позивач просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання залишаться без батьківського піклування взагалі

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Захарову М.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалу суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, в листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що за результатами розгляду данного спору та ухвалення рішення про задоволення позову позивач, якій військовозобов`язаний, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Встановлення в судовому порядку факту самостійного виховання та утримання дітей позивачем, свідчить про наявність у нього, як військовозобов`язаного потенційного права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підстав п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зазначає, що 21 листопада 2024 року позивача було примусово доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де позивачем було подано заяву про надання відстрочки від призову, яка станом на 02 грудня 2024 року не надана, що свідчить про відмову в її наданні. Наразі склалася ситуація, що формально позивач може бути мобілізований, і за лічені години відправлений до навчального центру, він набуває статусу військовослужбовця, і питання отримання відстрочки вже в такому разі є неактуальним, так як тоді вже потрібно вирішувати питання про звільнення з військової служби по мобілізації у воєнний час. Таким чином, є потреба у застосуванні заходу забезпечення позову, бо якщо позивача буде призвано на військову службу під час мобілізації, в особливий період, це унеможливить реалізацію права на відстрочку і залишить неповнолітніх дітей без батьківського піклування, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки надання відстрочки від призову військовослужбовцю, є неможливим.

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача про забезпечення його позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник з приводу самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей позивачем, натомість не є предметом спору надання відстрочки позивачу або оскарження неправомірних дій ІНФОРМАЦІЯ_2 , і рішенням суду у разі задоволення позову буде встановлений саме факт самостійного виховання і утримання позивачем неповнолітніх дітей.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19, касаційний суд зазначив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Заходи забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватись відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року в справі №380/4273/21).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Як вбачається з викладених у позовній заяві обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, спір виник з приводу самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей позивачем, натомість не є предметом спору надання відстрочки позивачу або оскарження неправомірних дій ІНФОРМАЦІЯ_2 , і рішенням суду у разі задоволення позову буде встановлений саме факт самостійного виховання і утримання позивачем неповнолітніх дітей.

При цьому, відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовець, який самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, звільняється з військової служби.

Згідно із пунктом 14 частини 5 Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, що є додатком № 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України 10 квітня 2009 року № 170 (зі змінами та доповненнями), при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» подаються документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме військовослужбовцем, який самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду подається, зокрема документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини).

З матеріалів справи слідує, що захід забезпечення позову, про який просить позивач, виходить за межі позовних вимог, з якими заявник звернувся до суду (встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей) та такий спосіб забезпечення позову неспівмірний із предметом позову; зв`язок між таких заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги відсутній, адже такий захід забезпечення позову не може забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення, не доведена.

Таким чином, наведені у заяві про забезпечення позову аргументи не свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваній ухвалі, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Захарова Марина Володимирівна, - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: