ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 року м. Чернівці

Справа № 725/6594/24

Провадження №22-ц/822/231/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,

секретар - Факас А. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кайзер 2023»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року, головуючий у І-й інстанції - Одовічен Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3 2023» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, виділення частки з спільного сумісного майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 10 жовтня 1996 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбу зроблено актовий запис №1481. На даний час вони продовжують перебувати у шлюбі.

Вказувала на те, що у неї у власності був салон краси «ІНФОРМАЦІЯ_4», що знаходився в АДРЕСА_1 , де вона здійснювала свою підприємницьку діяльність. У ОСОБА_2 був інший бізнес, проте сімейний бізнес був у них спільний.

Приблизно в 1998-1999 роках вони з чоловіком вирішили розширити та створити спільний бізнес, збудувавши готельний комплекс з автомийкою за адресою: АДРЕСА_2 . Цей об`єкт нерухомості вони назвали «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Оскільки вона була постійно зайнята в салоні краси «ІНФОРМАЦІЯ_4», з ОСОБА_2 вони домовились, що оформленням документів на цей комплекс буде займатись він, а кошти на його будівництво вони будуть витрачати з прибутків, отриманих від діяльності салону краси «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Наприкінці 2004 року їх готельний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» був збудований та після відкриття почав функціонувати. Юридичної особи для здійснення бізнесу в цих приміщеннях вони не реєстрували. Підприємницьку діяльність здійснювали вдвох як приватні підприємці, а прибуток від цієї діяльності був їх сімейним бюджетом, яким вони розпоряджались спільно. У цьому закладі вона виконувала функцію адміністратора, а чоловік здійснював загальне керівництво. На той час салон «ІНФОРМАЦІЯ_4» повністю закрився і вона зайнялась бізнесом в «ІНФОРМАЦІЯ_1».

У 2005 році вони з чоловіком вирішили добудувати до комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» приміщення ресторану. Будівництво здійснювалось за прибутки, які вони отримували від діяльності «ІНФОРМАЦІЯ_3». Будівництвом займався її чоловік ОСОБА_2 , а вона передавала йому кошти для здійснення будівельних робіт.

У 2012 році приміщення кафе літ. Б було введено в експлуатацію. Вона продовжувала займатися бізнесом у цьому комплексі, хоча паралельно почала займатися ресторанно-готельним бізнесом в Івано-Франківській області. ОСОБА_2 почав займатись бізнесом в Закарпатській області.

У подальшому, в 2015 році, вони почали здавати комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» в оренду. Орендну плату повністю отримував її чоловік, оскільки казав, що відкриває новий бізнес і йому потрібні кошти, а половину орендної плати, належну їй, він тимчасово бере в борг та згодом поверне.

У березні 2023 року відповідач їй повідомив, що продав комплекс. Вона з`ясовувала у нього, чому без її згоди, однак чоловік відповів, що для продажу комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» її згода йому не потрібна. Будь-яких коштів від продажу комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» чоловік їй не передавав. На її вимогу ОСОБА_2 передав їй частину коштів від орендної плати за цей комплекс, що ним отримувалась з 2015 року по березень 2023 року.

З березня 2023 року вона почала цікавитись, яким чином будувався комплекс та дізналась про факти, які їй раніше не були відомі, зокрема те, що з початку будівництва комплексу ОСОБА_2 зробив все для того, щоб вона не мала права на половину спільного майна подружжя, тобто позбавив її права власності на комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Так, їй стало відомо, що відповідач у 2004 році 95/100 часток комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » оформив на ОСОБА_4 , який працював у них водієм та ніколи не мав коштів на будівництво такого об`єкту. Згодом право власності на спірний об`єкт було оформлено на мати чоловіка ОСОБА_5 .

Вважає, що рішення виконкому Чернівецької міської ради №943/21 від 09 листопада 2004 року та свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 19 листопада 2004 року в частині передачі ОСОБА_4 у власність 95/100 часток торгово-побутового комплексу загальною площею 724, 90 кв.м є незаконним.

Отже, торгово-побутовий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , збудовані ОСОБА_2 та нею ОСОБА_1 під час шлюбу, а також земельна ділянка, площею 0,0589 га, кадастровий номер №:14:003:0069, що розташована за вказаною адресою, належать їм на праві спільної сумісної власності, і вона як співвласник має право на їх поділ і визнання окремо за нею права спільної часткової власності на частку спірного об`єкту нерухомості та земельну ділянку, на якій цей об`єкт збудовано.

Однак 27 березня 2023 року на підставі актів прийому-передачі, посвідчених приватним нотаріусом Куніциною І. Є., торгово-побутовий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку площею 0,0589 га, кадастровий номер №:14:003:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 було внесено до статутного капіталу ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3 2023». У подальшому ОСОБА_6 вийшов зі складу засновників товариства та переуступив свої права іншій особі.

Отже, вона позбавлена можливості володіти та розпоряджатись своїм майном.

Просила визнати спільним майном подружжя торгово-побутовий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку площею 0,0589 га, кадастровий номер №:14:003:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину зазначеного майна. Витребувати з незаконного володіння ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3 2023» на користь ОСОБА_1 1/2 торгово-побутового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , а також земельної ділянки площею 0,0589 га, кадастровий номер №:14:003:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об`єкт нерухомого майна: торгово-побутовий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А та кафе літ. Б, що розташовані по АДРЕСА_2 , було створено як об`єкт майна та одержано перший правовстановлюючий документ на нього 19 листопада 2004 року. При цьому, частка у праві власності на комплекс одного з подружжя ОСОБА_2 становила 5/100 часток. Інші 95/100 часток набув у власність ОСОБА_4 .

В подальшому було нотаріально-посвідчено договір дарування, яким передано у власність ОСОБА_7 95/100 часток торгово-побутового комплексу.

ОСОБА_2 95/100 часток торгово-побутового комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_2 , набув у власність у 2011 році внаслідок спадкування після смерті матері.

Отже, 95/100 часток торгово-побутового комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_2 площею 724,9 кв.м належали ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.

Решта 5/100 часток у праві спільної часткової власності комплексу були набуті відповідачем ОСОБА_2 у власність під час шлюбу, а тому були спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_1 12 лютого 2017 року, перед укладенням ОСОБА_2 договору дарування спірного майна, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примусу, згідно зі ст. 369 ЦК України, ст. 65 СК України, надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на розпорядження, продаж або дарування належного їм на праві спільної сумісної власності будь-якого нерухомого майна. При цьому заявила, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї та погодилась з тим, щоб усі їх умови визначалися чоловіком самостійно.

Отже, 5/100 часток торгово-побутового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , вибули із спільної сумісної власності подружжя на підставі договору дарування від 17 лютого 2017 року у власність ОСОБА_6 за згодою другого з подружжя ОСОБА_1 .

Земельна ділянка площею 0,0589 га, кадастровий номер №:14:003:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , ніколи не перебувала у власності відповідача ОСОБА_2 . Натомість, спірну земельну ділянку набув у власність на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2018 року син відповідача - ОСОБА_6 , а тому вона ніколи не належала до спільної сумісної власності подружжя.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

На зазначені рішення позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказує на те, що наприкінці 2004 року їх готельний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» був збудований та після відкриття почав функціонувати. Юридичної особи для здійснення бізнесу в цих приміщеннях вони не реєстрували. Підприємницьку діяльність здійснювали вдвох з чоловіком як приватні підприємці, а прибуток від цієї діяльності був їх сімейним бюджетом, яким вони розпоряджались спільно.

У цьому закладі вона виконувала функцію адміністратора, а чоловік здійснював загальне керівництво.

У 2005 році вони з чоловіком вирішили добудувати до комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» приміщення ресторану. Будівництво здійснювалось за прибутки, які вони отримували від діяльності «ІНФОРМАЦІЯ_3». Будівництвом займався її чоловік ОСОБА_2 , а вона передавала йому кошти для здійснення будівельних робіт.

У 2012 році приміщення кафе літ. Б було введено в експлуатацію. У 2015 році вони почали здавати комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» в оренду. Орендну плату повністю отримував її чоловік, оскільки казав, що відкриває новий бізнес і йому потрібні кошти, а половину орендної плати, належну їй, він тимчасово бере в борг та згодом поверне.

У березні 2023 року відповідач їй повідомив, що продав комплекс. Будь-яких коштів від продажу комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» чоловік їй не передавав. На її вимогу ОСОБА_2 передав їй частину коштів від орендної плати за цей комплекс, що ним отримувалась з 2015 року по березень 2023 року.

Вважає, що рішення виконкому Чернівецької міської ради №943/21 від 09 листопада 2004 року та свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 19 листопада 2004 року в частині передачі ОСОБА_4 у власність 95/100 часток торгово-побутового комплексу є незаконними.

Торгово-побутовий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А та кафе літ. Б, що розташовані по АДРЕСА_2 збудовані ОСОБА_2 та нею під час шлюбу, а також земельна ділянка площею 0,0589 га, кадастровий номер №:14:003:0069, що розташована за зазначеною адресою, належать їм на праві спільної сумісної власності, і як співвласник вона має право на їх поділ і визнання окремо за нею права спільної часткової власності на 1/2 частку спірного об`єкту нерухомості та земельну ділянку, на якій цей об`єкт збудовано.

27 березня 2023 року, на підставі актів прийому-передачі, посвідчених приватним нотаріусом Куніциною І. Є., торгово-побутовий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку площею 0,0589 га, кадастровий номер №:14:003:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 було внесено до статутного капіталу ТОВ «Кайзер 2023». У подальшому, ОСОБА_6 вийшов зі складу засновників товариства та переуступив свої права іншій особі.

На момент реєстрації 95/100 комплексу за ОСОБА_4 вона не була обізнана про такий правочин.

Отже, реєстрація права власності 95/100 комплексу за ОСОБА_4 на об`єкт, створений за кошти сімейного бюджету в період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , і є вибуття майна з володіння власника ( ОСОБА_1 ) не з її волі шляхом укладання фіктивного правочину.

Зазначає, що ОСОБА_4 ніякої участі в будівництві комплексу не приймав, договір інвестування в будівництво цього комплексу ним або будь-ким іншим не укладався. З моменту реєстрації права власності за ОСОБА_4 на цей об`єкт нерухомості 19 листопада 2004 року до його відчуження за договором дарування на користь малознайомої йому матері ОСОБА_2 - ОСОБА_5 02 грудня 2004 року пройшло всього 13 діб, що також підтверджує факт фіктивності реєстрації права власності на 95/100 комплексу за ОСОБА_4 .

Надану відповідачами нотаріально посвідчену заяву вона не підписувала та не видавала. Наявність самої заяви, хоч позивач і не визнає факт видачі такої заяви з таким змістом, не надавала права ОСОБА_2 укладати будь-які угоди з нерухомим майном подружжя, оскільки в цій заяві не зазначено конкретний об`єкт нерухомості, його вартість та кому такий об`єкт може бути відчужений. Тобто, зміст цієї заяви не розкриває межі повноважень відповідача ОСОБА_2 стосовно майна подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Байцар І. Б. просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що в суді першої інстанції було встановлено, що комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_3» будувався на кошти інвестора, а саме: 95 % витрат на будівництво профінансував ОСОБА_4 , проте не з власних коштів, для цих цілей кошти надав його рідний дядько. Тому право власності на даний об`єкт нерухомого майна було обґрунтовано зареєстровано на двох співвласників з відповідним розподілом часток. ОСОБА_4 був включений як інвестор і співвласник до усіх документів щодо будівництва та здачі в експлуатацію майнового комплексу, тобто ще задовго до реєстрації права власності на дане майно.

Спірний об`єкт нерухомого майна ніколи не був об`єктом спільної сумісної власності апелянта та її чоловіка, оскільки споруджувався не за кошти сімейного бюджету. Тому доводи апелянта про те, що їй належить частка розміром 1/2 у праві власності на дане майно, не відповідають дійсності.

У березні 2023 року майновий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » вносив до статутного капіталу ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3-2023» його власник - ОСОБА_6 , який набув право власності на дане майно у 2017 році за договором купівлі-продажу, який був укладений за згодою апелянта (нотаріально посвідченою заявою від 12 лютого 2017 року).

Апелянт безпідставно вважає державну реєстрацію права власності на нерухоме майно одностороннім правочином. Така реєстрація не є правочином, а є дією уповноваженої особи - реєстратора щодо внесення відомостей до реєстру. Тому посилання на недійсність чи фіктивність державної реєстрації права власності як правочину не узгоджуються із законом. З цих ж підстав недоречними є посилання на застосування реституції.

Апелянт заявила, що не визнає свій підпис під нотаріально посвідченою заявою від 12 лютого 2017 року, на підставі якої було відчужено спірний майновий комплекс ОСОБА_6 . Разом з тим, вона поставила під сумнів цю заяву не відразу після того, як відповідач подав її до матеріалів справи та зробив на ній акцент у своєму відзиві, а значно пізніше, коли під тиском доказів почала змінювати свою позицію у справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому, актовий запис №1481. На даний час шлюб між сторонами не припинено.

Під час шлюбу, 08 серпня 2000 року рішенням виконавчого комітету ЧМР №576/15 підприємцю ОСОБА_2 було погоджено проектування (свідоцтво № НОМЕР_2 ) торгового комплексу по АДРЕСА_3 та надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,06 га за рахунок земель запасу міста з викопіровкою з генплану. Зобов`язано забудовника розробити проектну документацію та погодити її в установленому порядку, виготовити документи на право тимчасового користування земельною ділянкою (т.1, а.с.25).

06 січня 2001 року між ВК ЧМР та ОСОБА_2 було укладено договір на право тимчасового користування земельною ділянкою площею 0,0600 га, що розташована по АДРЕСА_2 . Земельна ділянка надана на умовах оренди на 50 років (т.1, а.с.42-47).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №339/9 від 18 квітня 2001 року внесено зміни у пункт 1.2 рішення ВК ЧМР №576/15 та після слів торгового комплексу доповнено словами «та мийки автомобілів» (т.1, а.с.26).

12 жовтня 2004 року рішенням ВК ЧМР №856/19 було повторно внесено зміни до пункту 1.2 рішення ВК ЧМР №576/15 та назву об`єкта замінено на «торгово-побутового комплексу (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів) по АДРЕСА_3 .

Із проектної документації торгово - побутового комплексу по АДРЕСА_2 (робочих проектів, експертних висновків, технічних умов) вбачається, що її замовником був підприємець ОСОБА_2 (т.1, а.с.28-41, 48-51, 69-73).

20 серпня 2004 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, на підставі якого відповідачу передано в оренду земельну ділянку площею 0,0882 га, кадастровий номер :14:003:0008, для облаштування підпірної стіни, що розташована по АДРЕСА_2 . Договір укладено строком на 47 років (т.1, а.с.66-68).

25 жовтня 2004 року Чернівецьким міським головою було видано розпорядження №597-р, яким, згідно з листом приватних підприємців співвласників ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , для прийняття в експлуатацію торгово-побутового комплексу ( в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів ) по АДРЕСА_3 призначено державну технічну комісію (т.1 а.с.53).

29 жовтня 2004 року вказаний спірний об`єкт нерухомості загальною площею 724,90 кв.м було прийнято в експлуатацію, про що складено акт державної технічної комісії, який було затверджено рішенням ВК ЧМР №943/21 від 09 листопада 2004 року (т.1, а.с.54, 90).

19 листопада 2004 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно торгово-побутового комплексу ( в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів ) по АДРЕСА_2 загальною площею 724,9 кв.м, відповідно до якого власниками об`єкту є ОСОБА_2 - 5/100 частки та ОСОБА_4 - 95/100 частки (т.1, а.с.55 - 56).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 травня 2023 року (інформації про деталізацію) вбачається, що 07 грудня 2004 року право власності на 95/100 часток торгово-побутового комплексу, що належали ОСОБА_4 , у зв`язку з відчуженням долі на підставі договору дарування серії ВВО/263900 від 04 грудня 2004 року, було зареєстровано за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.105).

07 червня 2005 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на влаштування літнього майданчику на орендованій земельній ділянці площею 0,0882 га по АДРЕСА_2 (т.1, а.с.65).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 лютого 2011 року спадкоємцем майна ОСОБА_5 є її син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 95/100 часток торгово-побутового комплексу ( в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів ) по АДРЕСА_2 загальною площею 724,9 кв.м. На підставі вказаного правовстановлюючого документу право власності на 95/100 часток спірного торгово-побутового комплексу було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію (т.1, а.с.57-58).

17 квітня .2012 року ОСОБА_2 було подано до Інспекції ДАБК декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: будівлі ресторану-кафе для обслуговування комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ. Б загальною площею 521,30 кв.м по АДРЕСА_2 (т.1, а.с.75-76).

20 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, на підставі якого дарувальник передав у власність обдаровуваного 95/100 торгово-побутового комплексу, що знаходиться в АДРЕСА_2 (т.1, а.с.99).

08 лютого 2017 року між сторонами було укладено нотаріально-засвідчений договір про розірвання договору дарування, посвідчений 20 січня 2017 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М. М. (т.1, а.с.236-237).

12 лютого 2017 року ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_6 на розпорядження, продаж або дарування належного їм на праві спільної сумісної власності будь-якого нерухомого майна. При цьому заявила, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї та погодилась з тим, щоб усі їх умови визначалися чоловіком самостійно. Зазначена згода була засвідчена приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гунда А. М. та зареєстрована в реєстрі за № 289. (т.1, а.с.240).

17 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, на підставі якого дарувальник передав у власність обдаровуваного торгово-побутовий комплекс, що знаходиться в АДРЕСА_2 (т.1, а.с.228-230).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 червня 2024 року вбачається, що 27 березня 2023 року на підставі акту приймання-передачі № 801, 802, право власності на торгово-побутовий комплекс, що знаходиться в АДРЕСА_2 було зареєстровано за ТОВ «Кайзер-2023» (т.1, а.с.117).

31 березня 2023 року ОСОБА_1 склала заяву, в якій повідомила, що не має будь-яких претензій, в тому числі фінансового чи майнового характеру, до ТОВ «Кайзер-2023» щодо нерухомого та рухомого майна, яке знаходиться в АДРЕСА_4 - торгово - побутовий комплекс, земельні ділянки для обслуговування комплексу, рухоме майно для діяльності комплексу; зазначена заява була засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І. Є. та зареєстрована в реєстрі за № 907 (т.1, а.с.160).

Також 31 березня 2023 року ОСОБА_1 склала письмову розписку про отримання нею від директора ТОВ «Кайзер-2023» Гелки М. П. грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США в рахунок за майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Фінансових та майнових претензій немає та мати не буде (т.1, а.с.161).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

ЦК України передбачені засади захисту права власності.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, не власника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України), спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що передбачено частиною першою статті 358 ЦК України.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення викладені у частині третій статті 368 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме в момент вчинення правочину.

За вимогами частин першої-третьої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 вказала, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору».

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц).

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 25 жовтня 2004 року Чернівецьким міським головою було видано розпорядження №597-р, яким згідно з листом приватних підприємців співвласників ОСОБА_10 та ОСОБА_4 для прийняття в експлуатацію торгово-побутового комплексу (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів) по АДРЕСА_3 призначено державну технічну комісію.

В подальшому спірний об`єкт нерухомості загальною площею 724,90 кв.м було прийнято в експлуатацію, про що складено акт державної технічної комісії від 29 жовтня 2004 року, який було затверджено рішенням ВК ЧМР №943/21 від 09 листопада 2004 року.

19 листопада 2004 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно торгово-побутового комплексу (в складі магазину промтоварів, бару, кафе, готельних номерів та мийки автомобілів) по АДРЕСА_2 загальною площею 724,9 кв.м, відповідно до якого власниками об`єкту є ОСОБА_2 - 5/100 частки та ОСОБА_4 - 95/100 частки.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що спірний об`єкт нерухомого майна: торгово-побутовий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , було створено як об`єкт майна та одержано перший правовстановлюючий документ на нього 19 листопада 2004 року де частка у праві власності на комплекс одного з подружжя ОСОБА_2 становила 5/100 часток, а інші 95/100 часток набув у власність ОСОБА_4 .

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, а судом не встановлено, що при реєстрації права власності на спірний об`єкт ОСОБА_2 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно та з метою позбавлення ОСОБА_1 права власності на спірне майно, а також те, що визначені частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не відповідають дійсності.

Враховуючи, що у 2011 році відповідач ОСОБА_2 у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 набув право власності на 95/100 часток торгово-побутового комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_2 , площею 724,9 кв.м, суд першої інстанції, з урахуванням положень статті 57 СК України, дійшов обґрунтованого висновку, що 95/100 часток торгово-побутового комплексу, що знаходиться по АДРЕСА_2 площею 724,9 кв.м, належали ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.

12 лютого 2017 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 згоду на відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, що підтверджуються заявою, засвідченою приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гундою А. М. та зареєстрованою в реєстрі за № 289.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявила клопотання про призначення у справі судової-почеркознавчої експертизи щодо підпису заяви про згоду на укладення договору про відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, від 12 лютого 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гундою А.М.

З метою вирішення клопотання про призначення експертизи ухвалами Чернівецького апеляційного суду від 20 лютого 2025 року та 06 березня 2025 року витребувано у приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Закарпатської області Форкаш М. М. та приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гунди А. М. оригінал заяви ОСОБА_1 від 12 лютого 2017 року про надання дозволу на вчинення дій з нерухомим майном, посвідченої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гундою А. М.

У відповідях приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу Закарпатської області Форкаш М. М. та приватний нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гунда А. М. повідомили про відсутність оригіналу заяви ОСОБА_1 від 12 лютого 2017 року про надання дозволу на вчинення дій з нерухомим майном, оскільки такий оригінал повертається особі, що його надала, а у нотаріуса залишається лише їх фотокопія.

Відповідно до пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Згідно з пунктом 3, 5 Інструкції, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.

Отже, інструкцією передбачено проведення експертизи за фотознімками та іншими копіями об`єкта, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, однак крім об`єктів почеркознавчих досліджень.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду проведення почеркознавчих досліджень можливе лише за наявності оригіналу об`єкта (документа) (постанови від 21 січня 2021 р. у справі № 824/62/20; від 02 липня 2020 р. у справі № 362/3912/18; від 27 травня 2020 р. у справі №350/1594/16- ц; від 26 лютого 2020 р. у справі № 757/63756/18; від 13 березня 2023 року у справі № 383/75/21; від 03 серпня 2023 р. у справі № 904/7930/21; від 31.05.2023 р. у справі № 175/3353/19, від 13.09.2023 р. у справі № 385/1243/21 та інші).

Враховуючи, що оригінал заяви ОСОБА_1 від 12 лютого 2017 року не наданий до суду апеляційної інстанції, колегія судді дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експерти підписання ОСОБА_1 заяви про згоду на укладення договору про відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності від 12 лютого 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гундою А. М.

Вищенаведені обставини справи спростовують доводи ОСОБА_1 про відсутність її волевиявлення щодо надання згоди відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Отже, за наявності нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на укладення договору про відчуження майна, яка за своєю правовою природою є окремим одностороннім правочином, відсутні підстави, які б підтверджували недобросовісність ОСОБА_2 під час укладення договору дарування від 17 лютого 2017 року у власність ОСОБА_6 5/100 часток торгово-побутового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 .

Підписуючи заяву-згоду від 12 лютого 2017 року, ОСОБА_1 , як повнолітня, дієздатна особа, мала зважати на юридичні наслідки вчинення таких дій.

Позивачка ОСОБА_1 із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій приватного нотаріуса Гунди А. М., як правильно зауважено судом першої інстанції, не зверталась.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність самої заяви з таким змістом не надавала права ОСОБА_2 укладати будь-які угоди з нерухомим майном подружжя, оскільки в цій заяві не зазначено конкретний об`єкт нерухомості, його вартість та кому такий об`єкт може бути відчужений, не заслуговують на увагу, оскільки із змісту заяви позивачки від 12 лютого 2017 року вбачається, що вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на розпорядження, продаж або дарування належного їм на праві спільної сумісної власності будь-якого нерухомого майна, тобто ОСОБА_1 надала згоду на укладення будь-яких правочинів щодо майна, яке перебуває у спільній власності подружжя, а тому відсутність у цій заяві зазначення конкретного майна на дійсність укладеного договору дарування не впливає.

З огляду на викладене, 5/100 часток торгово-побутового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А площею 724,9 кв.м та кафе літ. Б площею 521, 3 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_2 , вибули із спільної сумісної власності подружжя на підставі договору дарування від 17 лютого 2017 року у власність ОСОБА_6 за згодою другого з подружжя ОСОБА_1 .

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що земельна ділянка площею 0,0589 га, кадастровий номер №:14:003:0069, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , набута у власність ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2018 року, а тому вона ніколи не належала до спільної сумісної власності подружжя та не перебувала у власності відповідача ОСОБА_2 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2023 року ОСОБА_1 склала письмову розписку про отримання нею від директора ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3-2023» Гелки М. П. грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США в рахунок за майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також 31 березня 2023 року ОСОБА_1 склала нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Куніциною І. Є. заяву, в якій повідомила, що не має будь-яких претензій, в тому числі фінансового чи майнового характеру, до ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3-2023» щодо нерухомого та рухомого майна, яке знаходиться в АДРЕСА_2 - торгово - побутовий комплекс, земельні ділянки для обслуговування комплексу, рухоме майно для діяльності комплексу.

Отже, пред`явлення позову про визнання спільним майном подружжя торгово-побутового комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_3» літ. А, розташованого по АДРЕСА_2 , з урахуванням доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основу якої покладено принцип добросовісності, свідчить про суперечливу поведінку позивачки ОСОБА_1 .

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року, слід зазначити наступне.

Додатковим рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Зазначена правова позиціє є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідачів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: договір №580 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 12 серпня 2024 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «ЛЕКСТЕР» в особі керуючого партнера Байцара І. Б. та ОСОБА_2 ; договір №583 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 23 серпня 2024 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «ЛЕКСТЕР» в особі керуючого партнера Байцара І. Б. та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_3-2023»; ордер на надання правничої допомоги від 12 серпня 2024 року та від 23 серпня 2024 року; договір про порядок надання професійної (правничої) допомоги та порядок сплати гонорару від 28 серпня 2024 року; акт приймання-передачі правової допомоги від 25 грудня 2024 року; платіжна інструкція № від 12 серпня 2024 року; рахунок-фактура №53/24 від 12 серпня 2024 року; платіжна інструкція №@2PL097825 від 02 жовтня 2024 року; платіжна інструкція № від 27 грудня 2024 року.

У відзиві на позовну заяву вказано, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи (без урахування гонорару успіху), складає суму від відповідача ОСОБА_2 у розмірі 20 000 грн та суму від відповідача ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_3-2023» у розмірі 20 000 грн.

Згідно з актом приймання-передачі правової допомоги від 25 грудня 2024 року адвокатом Байцар І. Б. було надано ОСОБА_2 правову допомогу, надану за договором №580 від 12 серпня 2024 року у цивільній справі №725/6594/24, у вигляді: аналіз позовної заяви та вивчення матеріалів справи, кількість витраченого часу - 01 год. 30 хв., вартість - 4 800 грн; аналіз судової практики у сфері спірних правовідносин, розробка правової позиції, підготовка відзиву і клопотання, кількість затраченого часу - 03 год. 30 хв., вартість - 11 200 грн; підготовка заперечення на клопотання позивача, кількість затраченого часу - 01 год. 30 хв., вартість - 4 800 грн; підготовка заперечення по суті справи, кількість затраченого часу - 01 год. 30 хв., вартість - 4 800 грн; представництво в 7 судових засіданнях (02.09.2024, 11.09.2024, 23.09.2024, 02.10.2024, 28.11.2024, 10.12.2024 та 23.12.2024), кількість затраченого часу - 7 судових засідань, вартість - 22 400. Загальна вартість наданих послуг становить 48 000 грн.

Відповідно до копій платіжної інструкції № від 12 серпня 2024 року АК «Лекстер» було отримано аванс за правову допомогу, покриття витрат згідно рахунку 53/24 від 12 серпня 2024 року від ОСОБА_2 у розмірі 10 800 грн; згідно з платіжною інструкцією №@2PL097825 від 02 жовтня 2024 року АК «Лекстер» було отримано плату за правову допомогу згідно договору від 12 серпня 2024 року №58, ОСОБА_2 у розмірі 18 000 грн; згідно з платіжною інструкцією № від 27 грудня 2024 року АК «Лекстер» було отримано плату за надання правової допомоги ОСОБА_2 згідно з договору №580 від 12 серпня 2024 року у розмірі 19 200 грн (т. 2, а.с. 56-60).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У січні 2025 року адвокат Беженар О. Ф. подав до місцевого суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Отже, вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, дослідивши подані на підтвердження відповідних витрат докази, перевіривши доводи сторін, у тому числі заперечення позивача щодо розміру заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, надав правильну оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи та необхідністю процесуальних дій в суді, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішеннях суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішень суду відповідно до статті 376 ЦПК України апеляційна скарга не містить.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Враховуючи вищенаведене, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах ОСОБА_12 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 11 квітня 2025 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк