справа № 381/4713/24 головуючий у суді І інстанції Осаулова Н.А.
провадження № 22-ц/824/7690/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтня 2024 року ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» звернулося до суду із позовом та просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 153 750,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 січня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 1215897 про надання споживчого кредиту. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов договору товариство надає відповідачу кредит на умовах строковості, зворотності та платності. На підставі укладеного договору позичальнику надано грошові кошти у сумі 25 000,00 грн. 29 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» укладено Договір факторингу №29/07/2024, за яким останнє набуло право вимоги до відповідача. Позичальник тривалий час не виконувала свої зобов`язання, внаслідок чого заборгованість станом на 24 квітня 2024 року становить 153 750,00 грн., з яких: 25 000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 128 750,00 грн. - заборгованість по відсоткам. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 153 750,00 грн., що змушує його звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс», посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, не правильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» посилається на аналогічні обставини справи викладенні в позовній заяві.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 05 січня 2024 року між ТОВ «Селфі кредит» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 1215897 про надання споживчого кредиту за продуктом «New Short», який підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. За умовами договору, сума кредиту складає 25 000,00 грн., тип кредиту кредит, строк кредиту (строк дії договору) 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Нарахування процентів здійснюється за стандартною процентною ставкою 2,5% в день та зниженою процентною ставкою 2% в день.

ТОВ «Селфі кредит» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 25 000,00 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 . (а.с. 29).

29 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу № 29/07/2024, за яким клієнт відступає фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та у строки, встановлені цим договором (а.с. 67-75).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за укладеним договором.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики № 1215897 від 05 січня 2024 року. Зазначений договір недійсним не визнано.

За встановлених обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність договору позики № 1215897 від 05 січня 2024 року між відповідачем та ТОВ «Селфі Кредит».

Отже, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору кредиту, які оформлені сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

В той же час, суд першої інстанції вважав недоведеним факт відступлення права вимоги новому кредитору за вищевказаним договором. Апеляційний суд не погоджується з даним висновком, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

На підставі п.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту ст. 610, ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Як зазначено вище, 29 липня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу.

Відповідно до п. 3.5 договору факторингу № 29/07/2024 фактор необмежений у своєму праві та може відступити або передати повністю або частково, всі або будь-які права, вигоди та зобов`язання як за цим договором так і за кредитними договорами та договорами забезпечення третім особам.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до п.п.1.1. договору факторингу № 29/07/2024 під правом вимоги розуміється всі права грошової вимоги (боргових зобов`язань) Клієнта за Кредитнимидоговорами до Боржників щодо погашення Заборгованостей, які виникли на підставі Кредитних договорів, в тому числі і за договорами забезпечення (поруки, застави, іпотеки) виконання зобов`язань за Кредитними договорами та підтверджуються Документацією, а також інші права вимоги за Кредитними договорами, які Клієнтом відступаються Факторові за цим Договором.

Розділом 3 вищезазначеного договору регламентовано порядок відступлення права вимоги: згідно п.3.1.3 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами цього договору та оплати фактором суми фінансування у строки, передбаченої п. 4. 2 договору, після чого, фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей.

Положеннями ч. 2 ст. 95 ЦПК передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Надана копія договору факторингу № 29/07/2024 від 29 липня 2024 року містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «Селфі кредит», до фактора, ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс»»( а. с. 75). Так само, копія реєстру боржників до договору факторингу, також містить підписи сторін (а.с. 76,81).

Матеріалами справи також підтверджено факт здійснення оплати за відступлення права вимоги ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс»» на рахунок ТОВ «Селфі кредит» (а. с. 80).

При цьому, ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс»» було надано суду саме витяг з Реєстру боржників від 29 липня 2024 року, з огляду на те, що реєстр боржників містить персональні дані та інформацію про фінансову послугу інших фізичних осіб, розкриття даної інформації може порушити їх права.

У відповідності до ч. 6 ст. 95 ЦПК України, у разі подання до суду копій письмових доказів, суд, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не надано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги копії наданих позивачем доказів, зокрема, витяг з реєстру боржників, при цьому, не дотримався положень ч. 6 ст. 95 ЦПК України.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З умов договору вбачається, що сума кредиту складає 25 000,00 грн, тип кредиту - кредит, строк кредиту (строк дії договору) - 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.

Нарахування процентів здійснюється за стандартною процентною ставкою - 2,5% в день та зниженою процентною ставкою - 2 % в день.

Довідкою про переказ грошових коштів підтверджено факт зарахування відповідачу 25 000,00 грн. на платіжну картку № НОМЕР_1 .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в позику коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «Укрглобал Фінанс»суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25 000,00 грн., суми заборгованості за відсотками у розмірі 128 750,00 грн.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частин першої, п. 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При подачі позовної заяви ТОВ «ФК «Укрглобал Фінанс» просило стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав договір про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг № 4 до договору про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року та витяг з реєстру № 1 до договору про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року на суму 10 000,00 грн.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем надано: договір про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг № 37 до договору про надання юридичних послуг № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року; завірену копію платіжної інструкції про сплату витрат на правову допомогу на суму 15 000,00 грн.

Відповідачем не вказувалось на невідповідність заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, а відтак і, на необхідність зменшення їх розміру.

Доводи відповідача викладенні у відзиві на позовну заяву, що в матеріалах справи відсутні докази фактичної оплати наданих послуг з правничої допомоги, колегія суддів відхиляє, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану у суді першої та апеляційної інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі

№ 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду

від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Враховуючи складність справи, суть спору, обсяг наданих послуг, адвокатом Руденко К.В. - ТОВ «ФК «Укрглобал Фінанс» у суді першої інстанції, що свідчить про наявність сформованої правової позиції, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним, розумним, виходячи з конкретних обставин справи, а також необхідним розміром таких витрат в суді першої та апеляційної інстанції, які підлягають розподілу за результатами розгляду справи, є сума 17 000,00 грн.

При подачі позовної заяви ТОВ «ФК «Укрглобал Фінанс»сплатило судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. При подачі апеляційної скарги ТОВ «ФК «Укрглобал Фінанс» сплатило судовий збір у розмірі 3 633,60 грн., оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача у розмірі 6 056,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс», місце знаходження: м. Київ, бул. Вацлава Гавела, 4, ідентифікаційний код 41915308 заборгованість за Договором № 1215897 про надання споживчого кредиту від 05 січня 2024 року у розмірі 153 750,00 (сто п`ятдесят три тисячі сімсот п`ятдесят) гривень, яка складається з: 25 000,00 (двадцять п`ять тисяч) гривень заборгованість за кредитом, 128 750,00 (сто двадцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень заборгованість за нарахованими процентами, судовий збір у розмірі 6 056,00 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 17 000,00 (сімнадцять тисяч) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.