Справа № 761/2943/25
Провадження № 2/761/4867/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Савчук Ю.Н.,

за участю секретаря судового засідання - Алексєєвої Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», третя особа: ТОВ «Брайт Інвестмент», в якому просив визнати недійсним договір № GL48N718070_blank про відступлення права вимоги від 05.08.2020, укладений між ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині відступлення права вимоги майнових прав за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26.04.2007 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та позичальником ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.04.2007 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» та позичальником ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №26/04/2007/840/К-69, за умовами якого банк надав позивальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості та платності грошові кошти в сумі 9801,98 доларів США.

Позивач вказує, що 14.03.2022 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/4269/22 замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент» у виконавчому листі, виданому на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 1-1287/2008.

Позивачу стало відомо про наявність договору № GL48N718070_blank про відступлення права вимоги від 05.08.2020, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», відповідно до умов якого банком були передані усі права на користь товариства, зокрема, в частині майнових прав за кредитним договором №26/04/2007/840/К-69 від 26.04.2007 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та позичальником ОСОБА_1 .

Крім того, 30.09.2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено договір № GL48N718070_ blank_01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступило на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» майнові права, в тому числі за договором, боржником за яким є ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що про відступлення прав вимоги за кредитним договором у встановленому законом порядку повідомлено не було. На момент укладення договору № GL48N718070_blank про відступлення права вимоги від 05.08.2020, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», існували обставини, що унеможливлювали відступлення права вимоги за кредитним договором.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2025 року, було визначено для розгляду справи головуючого суддю Савчук Ю.Н.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.01.2025 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В лютому 2025 року до суду від представника відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що фондом у відповідності до вимог закону здійснюються повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Надра» безпосередньо до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ «Надра» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Активи банку визначаються як ресурси, контрольовані банком у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, призведе до збільшення економічної вигоди у майбутньому. Активи банку відображаються в активі балансу банку та включають, в тому числі кредити надані юридичним та фізичним особам, а також, відповідно, включаються до складу ліквідаційної маси для подальшого задоволення вимог кредиторів/вкладників банку. Відповідач вказує, що за кредитним договором №26/04/2007/840/К-69 від 26.04.2007 року перед банком була наявна заборгованість, та даний актив містився у ліквідаційній масі банку, а відтак цей актив обґрунтовано було виставлено на продаж. Так, 22.05.2020 були проведені відкриті торги (аукціон) активів з прав вимог та інших майнових прав за кредитними договорами ПАТ «КБ «Надра». Права вимоги по кредитному договору № 26/04/2007/840/К-69 від 26.04.2007 року були відступлені банком ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», з яким поміж інших договорів, 05.08.2020 було укладено договір № GL48N718070_blank про відступлення права вимоги, а також відповідно до акту приймання-передачі оригіналів документів до вказаного договору була передана новому кредитору кредитна справа № 26/04/2007/840/К-69 від 26.04.2007 року . Наведене свідчить, що із 05.08.2020 дійсним кредитором за вказаним договором був ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Окрім того, позивачем також належним чином не обґрунтовано, які саме права порушено фактом укладення спірного договору та, як наслідок, наявності підстав для його оскарження в судовому порядку. Наведене в сукупності свідчить про безпідставність та надуманість позовних вимог.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи містяться письмові відзиви на позов.

Представник третьої особи ТОВ «Брайт Інвестмент» в судове засідання не з`явився. Подав суду заперечення проти позову, яке обгрутовано тим, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не є строком захисту порушеного права, а відтак, сплив цього строку не припиняє суб`єктивне право кредитора та не позбавляє його права на відступлення права вимоги іншій особі за правочином, за яким наявні невиконані кредитні зобов`язання.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судом встановлено, що 26.04.2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №26/04/2007/840/К-69, відповідно до умов якого позивачу був наданий кредит у розмірі 9801,98 доларів США., та, останній, зобов`язався повернути суму кредиту до 25.04.2012 року, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 14,60 % річних.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11.12.008 року у справі № 1-1287/2008 , позовну заяву Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, було задоволено. Стягнуто із відповідача на користь Відкритого акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № №26/04/2007/840/К-69 від 26.04.2007 року в розмірі 11851,95 доларів США.

Доказів належного виконання зазначеного рішення суду, а також належного виконання умов договору в частині сплати на користь банку коштів, матеріали справи не містять.

Крім того, встановлено, що відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних далі - Фонд) було прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Станом на дату розгляду справи, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ПАТ «КБ «Надра» перебуває в стані припинення.

22.05.2020 були проведені відкриті торги (аукціон) активів з передачі прав вимог та інших майнових прав за кредитними договорами ПАТ «КБ «Надра».

05.08.2020 відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року, між ПАТ КБ "Надра" та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 05.08.2020 року був укладений Договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, зокрема, за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26.04.2007 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та позичальником ОСОБА_1 .

Доказів на підтвердження того, що електронні торги відбулись із порушенням вимог закону, матеріали справи не містять, та стороною позивача суду надано не було.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що підставами для визнання недійсним договору в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № № 26/04/2007/840/К-69 від 26.04.2007 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та позичальником ОСОБА_1 , зокрема, є неповідомлення про відступлення права вимоги та пропуск на момент відступлення права вимоги строку пред`явлення виконавчого листа до виконання,

Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідачів вказувала на те, що договір між сторонами було укладено з дотриманням вимог закону, що свідчить про відсутність підстав для визнання його недійсним, кредитний договір в судовому порядку не визнаний недійсним, а відтак є правомірним. Жодних доказів того, що кредитну заборгованість погашено позивач не надав, а тому твердження щодо того, що банк був не вправі відступати право вимоги є безпідставним. Також позивач не є стороною оспорюваних договорів, а відтак права позивача укладеним договором жодним чином не порушені, тому правом на звернення до суду за захистом такого права він не наділений.

Представник третьої особи у своїх запереченнях зазначила, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не є строком захисту порушеного права, а відтак, сплив цього строку не припиняє суб`єктивне право кредитора та не позбавляє його права на відступлення права вимоги іншій особі за правочином, за яким наявні невиконані кредитні зобов`язання. Також сторона відповідача звернула увагу суду на те, що метою даного спору є бажання позивача уникнути виконання зобов`язань перед новим кредитором.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За правилом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто за наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині 1 статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення частини 1 статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права.

В свою чергу, тлумачення статті 516, частини 2 статті 517 ЦК України, свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України, в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 де вказано, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним», а також у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 635/198/17.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 зазначила наступне.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18).

Відповідно до частини першої статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору.

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду відступив від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного в постанові від 02.11.2022 у справі № 947/23885/19, про те, що в разі коли право вимоги не виникло (наприклад, у разі нікчемності чи недійсності договору) або припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то таке право вимоги не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсності договору між первісним кредитором та новим кредитором, оскільки правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. Тому немає підстав для недійсності договору про відступлення прав вимоги.

Разом із цим Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 20.12.2022 у цій справі посилається, зокрема, на висновок, викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 01.12.2022 у справі № 910/7305/20, про те, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. У разі підтвердження доводів позивача, що на момент укладення вказаних договорів зобов`язання за договорами про надання кредиту та договорами застави майна були припинені шляхом їх повного виконання, відступлення (продаж) банком неіснуючих прав вимоги і майнових прав суперечить статті 514 ЦК України та є підставою для визнання оспорюваних договорів в цій частині недійсними.

З огляду на викладене в пункті 99 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду відступила від вказаного вище висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

Отже, недійсність вимоги зумовлює недійсність відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Однак в даній справі недійсність відступленої вимоги судом не встановлена з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що кредитний договір не визнано недійсним, зобов`язання за кредитним договором належним чином позивачем не виконані, та відомості, щодо добровільного виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11.12.2008 року у справі № 1-1287/2008 матеріали справи не містять.

Суд вважає, що посилання позивача на його неповідомлення про відступлення права вимоги не може бути підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги з огляду на наведені вимоги закону.

Доводи позову в своїй сукупності зводяться лише щодо правомірності відступлення права вимоги, яка перейшло до нового кредитора.

Судом встановлено, що за результатами торгів ПАТ «КБ Надра» (первісний кредитор), який перебуває у процедурі ліквідації, та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (новий кредитор) укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким банк шляхом продажу відступив ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором та договором поруки.

Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ «КБ «Надра» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами.

Позивачем не надано суду доказів, та не доведено, що укладений між відповідачами договір про відступлення прав вимоги порушує права позивача, а решта доводів, викладених у позовній заяві, зводяться до незгоди позивача з фактом укладення договору, обґрунтованих підстав для визнання договору недійсним матеріали справи не містять.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати на те, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Отже порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права. Звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Отже, відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься в п. 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у ст. ст. 3, 627 ЦК України, ст. ст. 6, 43 ГК України.

Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20).

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (аналогічний висновок викладений у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18).

Разом з тим, право на судовий захист, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України, вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, було реальним, обґрунтованим і стосувалось індивідуально виражених прав або інтересів такої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Крім того, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що із позивача за судовим рішенням, яке набрало законної сили, було стягнуто на користь банку кошти, однак, доказів його належного виконання, як перед первісним кредитором, так і перед його правонаступником, матеріали справи не містять.

За загальним правилом до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Належних та допустимих доказів того, що під час переходу до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прав кредитора у зобов`язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань позивача, матеріали справи також не містять.

Позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсним спірного договору залежить подальша можливість законної реалізації позивачем обов`язку щодо виплати коштів, які були стягнуті за судовим рішенням.

Слід вказати, що при відступленні прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні кредитодавця, а відтак суд вважає, що під час укладення спірного договору відповідачами не було порушено прав та обов`язків позивача у даній справі.

Аргументи позовної заяви про те, що у первісного кредитора були відсутні підстави для відступлення права вимоги боргу за кредитним договором, оскільки строк пред`явлення виконавчого документу щодо стягнення такого боргу на момент укладення відповідного договору минув та, у встановленому діючим законодавством порядку, не поновлювався, суд відхиляє з огляду на таке.

Аналіз змісту положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання - це встановлений законом строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на реалізацію припису юрисдикційного акта.

Вказаний строк не є строком захисту порушеного права, а його сплив не припиняє суб`єктивне право кредитора, яка полягає в можливості отримання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Отже, сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не позбавляє кредитора на відступлення ним своїх прав іншій особі за правочином, за яким наявні не виконані кредитні зобов`язання, з огляду і на те, що окрім примусового виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості наявний позасудовий спосіб виконання зобов`язань, зокрема добровільне погашення заборгованості самим боржником.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.11.2022 року у справі № 201/879/21.

Інші доводи та обґрунтування позову не дають підстав для висновку про те, що оспорюваний договір, укладений без додержання норм матеріального права, а відтак наявні підстави для визнання його недійсним в частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність оспорюваного правочину та підтверджували наявність порушеного права позивача його укладенням матеріали справи не містять, фактично позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав у правовідносинах, які склались між сторонами, а відтак суд вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 512, 514, 516, 1048, 1054, 1077-1079 ЦК України, та ст.ст. 2, 4, 10, 11-13, 15, 76-80, 81, 82, 89, 141, 158, 223, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 за фактично понесеними витратами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя