ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 643/7100/24

провадження № 22-ц/818/724/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Львової С.А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2024 року в складі судді Новіченко Н.В.. присяжні Коскіна Ю.О. та Бондар І.Г.

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про усиновлення дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява мотивована тим, що з 29 грудня 2023 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з матір`ю дитини.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2024 року батько неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позбавлений батьківських прав.

17 травня 2024 року ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену письмову заяву про свою згоду на усиновлення свого неповнолітнього сина. В свою чергу неповнолітній ОСОБА_3 також надав заяву, що він не заперечує проти свого усиновлення.

Зазначив, що наразі він, його дружина та дитина мешкають разом за адресою: АДРЕСА_1 . За час спільного проживання він повністю взяв на себе виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини, між ними склалися теплі взаємини, що ґрунтуються на взаємоповазі та любові, він вважає ОСОБА_5 своїм сином, а ОСОБА_5 вважає його своїм батьком. За таких обставин, він має бажання бути законним батьком дитини, в подальшому виховувати його та забезпечувати.

Просив винести рішення про усиновлення ОСОБА_1 неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внести зміни в актовий запис цивільного стану про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складений відділом РАЦС по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області за № 421 від 22 грудня 2009 року, в якому змінити прізвище дитини з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », по батькові дитини з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » та записати усиновлювача батьком дитини, в графі «відомості про батька» вказати «батько - ОСОБА_1 , громадянин України».

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про усиновлення дитини - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не може відмовити особі в усиновленні на тій підставі, що вона вже має або може народити дитину. Вказав, що судом не встановлено підстав, які виключають можливість усиновлення ним неповнолітнього ОСОБА_3 . Посилався на те, що враховуючи вік, стан здоров`я та матеріальне становища усиновлювача, забезпечення ним дитині стабільних та гармонійних домашніх умов, відсутність будь-якої корисливої або іншої зацікавленості у усиновленні з боку заявника, його намір відповідає вимогам законодавства та моральним засадам суспільства, він має бажання виховувати та утримувати дитину, усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов розвитку та життя.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про усиновлення є передчасним та формальним, і таке усиновлення у даному випадку не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що як вбачається зі свідоцтва про народження, виданого 22 грудня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції полтавської області серії НОМЕР_1 , матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_10 , а батьком - ОСОБА_4 (а.с.5).

ОСОБА_3 навчається в 8-В класі КЗ «Харківський ліцей № 64 Харківської міської ради». Форма навчання дистанційна (а.с.30).

29 грудня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим остання змінила своє прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.6).

17 травня 2024 року ОСОБА_2 , мати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надала письмову згоду на його усиновлення її чоловіком ОСОБА_1 з присвоєнням йому прізвища усиновлювача « ОСОБА_7 » та по батькові усиновлювача « ОСОБА_9 », яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробова І.Г., зареєстрована в реєстрі за № 553 (а.с.7).

23 травня 2024 року неповнолітній ОСОБА_3 подав начальнику Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради заяву, не заперечував проти усиновлення його ОСОБА_1 (а.с.8).

ОСОБА_1 є громадянином України, на момент розгляду справи досяг 39 років, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24-26).

Згідно висновку про стан здоров`я, виданого КНП «Міська поліклініка № 6», ОСОБА_1 може бути усиновлювачем (а.с.13).

Відповідно до витягів з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Синельникове, Україна на території України станом на 18 травня 2024 року та станом на 26 вересня 2024 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.9,56).

З довідки, виданої Військовою частини НОМЕР_2 № 488 від 13 листопада 2023 року вбачається, що солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у НОМЕР_3 з 27 вересня 2022 року по теперішній час та має постійний дохід (а.с.10-11,12,55,57-66).

ОСОБА_1 має у власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , а також автомобіль «Daewoo Sens», 2006 року випуску (а.с.17,18,67-68).

Також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 має дочку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якої є ОСОБА_12 , а також дочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матір`ю якої є ОСОБА_14 (а.с.69,72).

На підставі рішення Синельниковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2013 року у справі № 191/438/13-ц ОСОБА_1 сплачує аліменти на утримання дочки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підтвердження чого надав відповідні платіжні інструкції (а.с.70-71,73-116).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 14 червня 2024 року ОСОБА_1 , мати дитини ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 мешкають в орендованій двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі чисто, прибрано, зроблено ремонт, є необхідні меблі та побутова техніка. У ОСОБА_5 обладнана окрема кімната, є все необхідне для гармонійного розвитку. Між ОСОБА_1 та дитиною склалися дружні стосунки (а.с.29).

ОСОБА_4 змінив своє прізвище на « ОСОБА_15 ».

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2024 у справі № 541/434/24 позбавлено ОСОБА_16 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15-16).

Зі слів ОСОБА_2 наразі ОСОБА_16 відбуває покарання у Державній установі «Сумська виправна колонія № 116».

Згідно з висновком виконавчого комітету Харківської міської ради про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини № 08-15/1755/2-24 від 21 червня 2024 року, за час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 повністю взяв на себе виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини. В ході бесіди з подружжям встановлено, що між ними склалися теплі відносини, що ґрунтуються на взаємоповазі та любові. ОСОБА_1 вважає ОСОБА_5 своїм сином і має бажання бути законним батьком, в подальшому виховувати, забезпечувати і допомагати йому в будь-якій ситуації. Таким чином орган опіки вважає, що усиновлення неповнолітнього ОСОБА_3 . ОСОБА_1 є доцільним та відповідає інтересам дитини (а.с.3-4).

В суді була з`ясована думка неповнолітнього ОСОБА_3 , який зазначив що заявник є його вітчимом, взаємини у них нормальні, мешкають разом приблизно 6-7 місяців. Заявник цікавиться у нього як справи, чи потрібна якась допомога, однак здебільшого ОСОБА_5 зайнятий навчанням та комп`ютерними іграми. Іноді вони проводять разом час 2-3 рази на місяць, коли ходять по магазинам, прогулюються. Ані з мамою, ані з заявником ОСОБА_5 не ділиться якимись особистими проблемами, цим він ділиться з друзями. Заявника називає ОСОБА_9 . На запитання суду чи вважає він заявника своїм батьком відповів «напевно так». До того, щоб заявник став офіційним батьком ставиться нормально.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із статтею 20 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема усиновлення.

Частиною першою статті 21 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що держави-учасниці, які визнають і/чи дозволяють існування системи усиновлення, забезпечують, щоб найкращі інтереси дитини враховувалися в першочерговому порядку.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно зі статтею 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованої Верховною Радою України 15 лютого 2011 року (далі - Конвенція про усиновлення дітей), компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами.

Усиновлення є прийняттям усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя (стаття 207 СК України).

Відповідно до положень частин першої, другої, четвертої статті 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; 2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров`я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити.

При дотриманні всіх умов, встановлених СК України, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини.

Суд, постановляючи рішення про усиновлення повнолітньої особи, враховує мотиви, на підставі яких особи бажають усиновлення, можливість їхнього спільного проживання, їхній сімейний стан та стан здоров`я, а також інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом статті 217 СК України у випадках, коли дитина, стосовно якої розглядається питання про усиновлення, має батьків, обов`язковою умовою його позитивного вирішення є їхня вільна та безумовна згода.

Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом (частина п`ята статті 217 СК України).

Статтею 218 СК України визначено, що для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками.

Водночас стаття 219 СК України передбачає випадки, за яких згода батьків на усиновлення дитини не є необхідною. Зокрема, усиновлення дитини провадиться без згоди батьків, якщо вони позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється (пункт 4 частини першої статті 219 СК України). Усиновлення дитини може бути проведено без згоди повнолітніх батьків, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її (частина друга статті 219 СК України).

Статтею 5 Європейської конвенції про усиновлення передбачено, що рішення про усиновлення не приймається, якщо не надано принаймні таких згод, які не відкликані: a) згоди матері й батька; або в разі відсутності й батька, й матері, які могли б надати згоду, згоди будь-якої особи чи установи, які вповноважені надати таку згоду замість них; b) згоди дитини, яка відповідно до закону вважається такою, що має достатній рівень розуміння; дитину вважають такою, що має достатній рівень розуміння, після досягнення віку, який визначено законом та який не повинен перевищувати 14 років; c) згоди другого з подружжя чи зареєстрованого партнера усиновлювача.

Особам, згода на усиновлення яких вимагається, повинні бути надані консультації, які можуть бути необхідними, і належним чином повідомлено про наслідки їхньої згоди, зокрема чи призведе усиновлення дитини до припинення правових відносин між дитиною та сім`єю її походження. Згоду повинно бути надано вільно в установленій правовій формі й висловлено чи засвідчено письмово.

Компетентний орган повинен вимагати згоди будь-якої особи чи органу, зазначених у пункті 1, або відхиляти відмову в наданні такої згоди, окрім з виключних підстав, визначених законом. Однак згоди дитини, яка страждає від розладів, що перешкоджають висловленню дійсної згоди, можна не вимагати.

Частиною четвертою статті 5 Європейської конвенції про усиновлення визначено, що якщо батько чи мати позбавлені батьківських прав стосовно дитини або принаймні права давати згоду на усиновлення, закон може передбачати, що одержання його чи її згоди не є обов`язковим.

Отже, з урахуванням частини другої статті 219 СК України, без згоди повнолітніх батьків усиновлення дитини може бути проведено, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не виявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її.

Факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (висновками, актами, довідками, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. Водночас суди повинні враховувати, що у випадках, коли батьки не беруть участі у вихованні своєї дитини з поважних причин (через хворобу, перебування в тривалому відрядженні тощо), її усиновлення без їхньої згоди є неприпустимим.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 489/2464/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 645/4366/17, від 17 липня 2024 року у справі № 932/5464/23 (провадження № 61-6527св24).

Усиновлення здійснюється на підставі рішення суду (частина перша статті 207 СК України) і вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення (стаття 225 СК України).

Правові наслідки усиновлення визначені статтею 232 СК України.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Відповідно до статті 233 СК України на підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини або повнолітньої особи, складений органами державної реєстрації актів цивільного стану України, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни і видає нове Свідоцтво про народження з урахуванням цих змін.

Свідоцтво про народження, що було видане раніше, анулюється.

Отже, в контексті положень законодавства про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання, у звичайних побутових обставинах.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз`яснено, що вирішуючи заяву про усиновлення по суті, суд зобов`язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона є необхідною); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб`єктом усиновлення і чи виконано вимоги частин першої - третьої статті 218 СК України щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 759/9639/18 (провадження № 61-1599св22).

Матеріали справи свідчать про те, що у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про усиновлення неповнолітньої дитини, сина його дружини, зміну прізвища дитини, запис його батьком, внесення відповідних змін в актовий запис про його народження. Рідний батько неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_16 позбавлений батьківських прав на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2024 у справі № 541/434/24, яке набрало законної сили та є чинним.

Виконавчий комітет Харківської міської ради як орган опіки та піклування вважав доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, усиновлення неповнолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_1 , що підтверджено відповідним висновком № 08-15/1755/2-24 від 21 червня 2024 року, який міститься у матеріалах справи.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 раніше не судимий, на обліку нарколога та психіатра не перебуває, веде здоровий спосіб життя, хронічних захворювань та протипоказань щодо усиновлення дитини не має. ОСОБА_1 проживає разом матір`ю дитини ОСОБА_2 у шлюбі, є працездатною особою, має стабільний дохід, зокрема з 28 вересня 2022 року по теперішній час він перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_2 , має житло та належні житлові умови для проживання дитини.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 опікується ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , бере участь в його вихованні, духовному та моральному розвитку.

В суді першої інстанції була з`ясована думка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому наразі виповнилося 15 років, який зазначив, що ОСОБА_1 є його вітчимом, стосунки у них нормальні, мешкають разом приблизно 6-7 місяців. ОСОБА_1 цікавиться як справи, чи потрібна якась допомога, однак здебільшого він зайнятий навчанням та комп`ютерними іграми. Іноді вони проводять разом час 2-3 рази на місяць, коли ходять по магазинам, прогулюються. Ані з мамою, ані з заявником він не ділиться якимись особистими проблемами, цим він ділиться з друзями. Заявника називає ОСОБА_9 . На запитання суду чи вважає він заявника своїм батьком відповів «напевно так». До того, щоб заявник став офіційним батьком ставиться нормально.

Аналогічні пояснення ОСОБА_3 надав в судовому засіданні апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів справи з моменту укладання ОСОБА_1 шлюбу з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_2 до моменту звернення заявника до суду першої інстанції з даною заявою пройшов досить короткий час - 6 місяців, протягом яких заявник через перебування на військовій службі бував вдома приблизно двічі на місяць. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що за такий короткий проміжок часу сумісного проживання між заявником та дитиною виникли настільки близькі духовні зв`язки, що свідчать про наявність між ними взаємин як між батьком та сином.

В суді ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча і надав формальну згоду на його усиновлення ОСОБА_1 , однак його поведінка під час розмови про усиновлення була байдужою та пасивною, пояснення невпевненими, з них неможливо дійти беззаперечного висновку, що ОСОБА_5 сприймає заявника як батька, і між ними склалися настільки близькі відносини, які притаманні загальноприйнятим в суспільстві відносинам між батьком та сином.

За таких обставин, суд першої інстанції надав вірну оцінку позиції дитини при розгляді даної справи, адже думка дитини не завжди може відповідати її інтересам та може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Встановлено, що ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей, а саме дочку ОСОБА_17 , 2008 року народження, матір`ю якої є ОСОБА_12 та дочку ОСОБА_18 , 2012 року народження, матір`ю якої є ОСОБА_14 .

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 приймає активну участь у вихованні своїх дочок, окрім сплати ним аліментів на підставі судового рішення на утримання дочки ОСОБА_17 .

Згідно з частинами 1,2 статті 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей від 27.11.2008 (ратифікованої Україною 15.02.2011), компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише після належного попереднього встановлення обставин стосовно усиновлювача, дитини та її сім`ї. Під час такого встановлення обставин і після цього дані можуть збиратися, оброблятися й розповсюджуватися лише відповідно до правил, які стосуються професійної конфіденційності й захисту персональних даних.

Установлення обставин в належному обсязі в кожній справі стосується настільки, наскільки це є можливим, та inter alia, таких питань:

a) особистості, стану здоров`я та соціального середовища усиновлювача, подробиць про його домівку та умови проживання, його здатності виховувати дитину;

b) причин, з яких усиновлювач бажає усиновити дитину;

c) причини, через які інший з подружжя або зареєстрованих партнерів не приєднується до заяви, коли лише один з подружжя або зареєстрованих партнерів звертається із заявою про усиновлення;

d) взаємної сумісності дитини й усиновлювача, а також тривалості часу, протягом якого дитина перебувала під його опікою;

e) особистості, стану здоров`я й соціального середовища дитини, а також з урахуванням встановлених законом обмежень її сімейного походження та її цивільного стану;

f) етнічного, релігійного та культурного походження усиновлювача й дитини.

Положення цієї статті не впливають на повноваження чи обов`язок компетентного органу отримувати будь-яку інформацію або докази, незалежно від того, чи охоплюються вони обсягом такого встановлення обставин, і які він розглядає як такі, що можуть бути використані (ч.4 ст.10 Європейської конвенції про усиновлення дітей).

Компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини (ч.1 ст.4 Європейської конвенції про усиновлення дітей) .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не зазначено чітких та переконливих мотивів, що спонукають його на усиновлення дитини, а лише узагальнено вказано про наявність між ним та дитиною теплих взаємин. При цьому, в матеріалах справи відсутні достатні дані, що рішення заявника про усиновлення ОСОБА_5 є проявом справжніх намірів, з врахуванням поспішності його звернення до суду із заявою про усиновлення.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність усиновлення ОСОБА_5 заявником, оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, особистість заявника як кандидата в усиновителі була досліджена поверхнево із зазначенням лише формальних критеріїв, які висуваються законом для майбутнього усиновителя, та дослідженням побутових умов проживання. Зі змісту даного висновку не вбачається, що органом опіки та піклування було проаналізовано особу заявника як батька своїх двох неповнолітніх дочок, не з`ясовано яку участь заявник приймає у їх вихованні, як піклується про здоров`я своїх дочок, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, які стосунки склалися між заявником та своїми дітьми і чи в повному обсязі він виконує покладені на нього ст. 150 СК України батьківські обов`язки. Також з висновку не вбачається яким саме чином це усиновлення відповідатиме інтересам дитини, які відносини наразі склалися між дитиною та кандидатом в усиновлювачі (заявником), не відображено дійсні обставини усиновлення, а також добросовісність і мету такого усиновлення.

Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про усиновлення є передчасним та формальним, і таке усиновлення у даному випадку не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова