Справа № 128/1767/20
Провадження № 22-ц/801/577/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 рокуСправа № 128/1767/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Сала Т. Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Бевз Оксаною Іванівною, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 25 грудня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду Карпінською Ю.Ф., дата складання повного тексту судового рішення відповідає даті його проголошення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком, яка обґрунтована тим, що позивачу належить на праві власності земельна ділянка площею 0,15 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також йому на праві власності належить житловий будинок з прибудовою та господарськими спорудами в АДРЕСА_1 .

Весною 2020 року відповідач ОСОБА_2 , земельна ділянка якої межує з земельною ділянкою позивача та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , самочинно побудувала на своїй земельній ділянці гараж. Позивач зауважив, що даний гараж побудовано без будь-яких дозвільних документів і з порушенням ДБН та протипожежних правил. Згідно з відповіддю з відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, енергетики та захисту довкілля Вінницької РДА від 29.04.2020 року стосовно будівництва капітальної споруди на суміжній ділянці в АДРЕСА_2 , його було повідомлено, що з дати державної реєстрації земельної ділянки від 15.10.2019 року громадянці ОСОБА_2 будівельний паспорт на забудову відділом не видавався.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 25.05.2020 року, погодженого сільським головою с. Агрономічне Шулікіним О.М., комісією розглянуто заяву ОСОБА_1 та було встановлено, що на момент проведення обстеження земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , на вказаній земельній ділянці розташована господарська споруда, відстань від якої до межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 , складає 0,6 метра.

З приводу незаконного будівництва гаража між ними винник спір, в результаті позивач звертався до ОСОБА_2 з вимогою зупинити незаконне будівництво гаража. Крім того, він звертався з питанням щодо незаконного будівництва гаража до постійно-діючої комісії з питань врегулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища при Агрономічній сільській раді, однак це не дало позитивних результатів.

Враховуючи викладене, позивач переконаний, що його права підлягають судовому захисту, тому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15.11.2023 року, просив ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою та житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 шляхом знесення ОСОБА_2 за власний рахунок самовільно збудованої будівлі гаража за адресою: АДРЕСА_2 , який побудований з порушенням ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».

25.12.2024 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Бевз О.І., подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що відповідачем побудовано гараж з порушенням ДБН і дані порушення не є незначними, а такими, що істотно порушують норми закону та права позивача. Також необхідно враховувати ті обставини, що відповідачем побудовано саме гараж, в якому будуть зберігатись паливно-мастильні матеріали, які є пожежо- та вибухонебезпечними. Крім того, як зазначає скаржник, розташування гаража на відстані меншій за 0,5 м до земельної ділянки позивача затіняє таку земельну ділянку, що сприяє накопиченню опадів.

Однак, на переконання скаржника, судом першої інстанції не було взято до уваги дані обставини, що в результаті призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, скаржник вважає, що при продажі його земельної ділянки, наявність вказаних вище порушень зі сторони відповідача буде враховуватись як дефект майна та, ймовірно, значно вплине на вартість такої земельної ділянки, в чому й полягає порушення прав позивача, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

20.03.2025 року на адресу апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Марусича М.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому адвокат Марусич М.С. заявив клопотання про поновлення строку для подання відзиву, яке мотивоване тим, що апеляційну скаргу адвокат отримав лише 06.03.2025 року, оскільки він з початку 2025 року змінив адресу місцезнаходження свого офісу, Саме тому не було можливості подати відзив на апеляційну скаргу до 25.02.2025 року, як це було визначено ухвалою апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження.

Ознайомившись із таким відзивом, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що у задоволенні клопотання про продовження строку для подання відзиву слід відмовити, а відзив залишити без розгляду з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Статтею 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуального дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З комп`ютерної програми «Д-3» вбачається, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 12.02.2025 року разом із копією апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 отримала 20.02.2025 року.

Верховний Суд у постанові від 31.08.2021 року у справі № 911/3513/16 зазначив, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не подала відзив на апеляційну скаргу у визначений апеляційним судом строк - до 25.02.2025 року включно, хоча була обізнана зі змістом ухвали Вінницького апеляційного суду 12.02.2025 року, у якій встановлено строк для подачі відзиву, натомість представник ОСОБА_2 , подавши його з пропуском строку, поважних причин для продовження строку для подачі відзиву не заявив, а саме лише посилання на вказані вище обставини без надання доказів про це не є поважними причинами для поновлення строку для подачі відзиву, оскільки такими причинами можуть бути лише конкретні обставини, що об`єктивно унеможливили реалізацію учасником судового процесу свого права на подання відзиву у визначений строк, тому такий відзив не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції та підлягає залишенню без розгляду.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :03:001:0073, розташованої в АДРЕСА_1 , а також власником житлового будинку з прибудовою та господарськими спорудами, розташованого за цією ж адресою, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 7, 8).

Відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.09.2023 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2 , а також власником земельної ділянки площею 0,0513 га, кадастровий номер :03:001:0278, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 244-245).

Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 25.05.2020 року, комісією проведено розгляд заяви ОСОБА_1 стосовно розміщення на земельній ділянці господарської будівлі; в результаті перевірки встановлено, що земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 ; цільове призначення земельної ділянки 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); на момент проведення обстеження на земельній ділянці розташована господарська споруда, відстань від якої до межі земельної ділянки, що належить заявнику, складає 0,6 м; власником земельної ділянки не було надано дозвільних документів стосовно забудови належної їй земельної ділянки; зобов`язано власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0278, яка розташована в АДРЕСА_2 , виконувати зобов`язання, покладені на неї як на власника земельної ділянки; зобов`язано власників обстежуваних земельних ділянок дотримуватися правил добросусідства (т. 1 а.с. 9).

Відповідно до листа Відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, енергетики та захисту довкілля районної державної адміністрації від 29.04.2020 року № 01-04-71, з дати державної реєстрації земельної ділянки від 15.10.2019 року громадянці ОСОБА_2 будівельний паспорт на забудову відділом не видавався (т. 1 а.с. 11).

З копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 20.05.2020 року убачається, що будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_2 , складається з житлового будинку літ. «А», тераси літ. «а», ганку, гаража літ. «Б», навісу літ. «б», огорожі №1, криниці № 2 (т. 1 а.с. 42-43).

27.05.2020 року зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, а саме: будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд (будівництво гаража) за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 44).

Згідно з копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 05.11.2007 року, садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», криниці №1, вигрібної ями літ «в/я» (т. 1 а.с. 88-90).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у даній цивільній справі від 23.06.2023 року № 4765/4766/21-21, на підставі проведеного дослідження, виходячи з наявних матеріалів та результатів натурного обстеження, встановлені такі відстані від будівлі гаражу літ. «Б», домоволодіння АДРЕСА_2 , до існуючої огорожі суміжного домоволодіння: до металевої огорожі № 1 суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 : 0,65 м 0,64 м; до бутового стовпа огорожі № 1 суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 0,46 м; на підставі проведеного дослідження, виходячи з наявних матеріалів, вимог нормативно-правових актів з питань будівництва та результатів натурного обстеження, встановлено, що розташування будівлі гаражу літ. «Б», домоволодіння АДРЕСА_2 , відносно огорож суміжних домоволодінь та житлового будинку не відповідає вимогам п.п. 6.1.39, 6.1.41, табл. 10.6 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (т. 1 а.с. 194-204).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у даному випадку стороною позивача не доведено, що належна відповідачу ОСОБА_2 будівля гаражу є самочинним будівництвом, а також, що будівництво гаражу відбулося з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що не доведено позивачем і те, що розташування гаража відповідача ОСОБА_2 перешкоджає позивачу ОСОБА_1 користуватися своєю земельною ділянкою, а саме: обробляти її, доглядати за зеленими насадженнями та використовувати земельну ділянку іншим способом за цільовим призначенням. До того ж, позивач та його представник не обґрунтували обраний захист прав позивача у такий спосіб, як знесення будівлі гаража відповідача.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. п. «г», «е» ч. 1ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналогічна норма міститься в Земельному кодексі України, а саме - власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків (ст.152 ЗК України).

Тлумачення наведених норм земельного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Відповідно роз`яснень, наданих у п .11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи залучений у справі відповідач є відповідальним за це.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом, зокрема посилався на те, що весною 2020 року відповідач ОСОБА_2 самочинно побудувала на своїй земельній ділянці гараж, який побудовано без будь-яких дозвільних документів і з порушенням ДБН та протипожежних правил, та відстань від якого до межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 , складає 0,6 метра.

Так, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у даній цивільній справі від 23.06.2023 року № 4765/4766/21-21, на підставі проведеного дослідження, виходячи з наявних матеріалів та результатів натурного обстеження, встановлені такі відстані від будівлі гаражу літ. «Б», домоволодіння АДРЕСА_2 , до існуючої огорожі суміжного домоволодіння: до металевої огорожі № 1 суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 : 0,65 м 0,64 м; до бутового стовпа огорожі № 1 суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 0,46 м; на підставі проведеного дослідження, виходячи з наявних матеріалів, вимог нормативно-правових актів з питань будівництва та результатів натурного обстеження, встановлено, що розташування будівлі гаражу літ. «Б», домоволодіння АДРЕСА_2 , відносно огорож суміжних домоволодінь та житлового будинку не відповідає вимогам п.п. 6.1.39, 6.1.41, табл. 10.6 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».

Таким чином, судом першої інстанції було встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що відстані від будівлі гаражу літ. «Б», домоволодіння АДРЕСА_2 , до існуючої огорожі суміжного домоволодіння: до металевої огорожі № 1 суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 : 0,65 м 0,64 м; до бутового стовпа огорожі № 1 суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 0,46 м, тобто менше, ніж 1 м, що не відповідає вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», яким передбачено, що при розміщенні будинків в кварталах, забудова яких історично склалася, для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту, відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємно-узгоджене водовідведення згідно з вимогами ДБН В.1.1-25

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших проявів принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Враховуючи викладене, а також встановивши те, що таке порушення будівельних норм, як розташування гаража відповідача ОСОБА_2 менше, ніж за 1 м до земельної ділянки ОСОБА_1 , ніяким чином не обмежує останнього у праві володіння та користування його земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, та, як результат, відмову у задоволенні позову.

При цьому, суд першої інстанції також вірно встановив, що будівля гаражу літ. «Б», домоволодіння АДРЕСА_2 не є самочинним будівництвом, оскільки цільове призначення земельної ділянки, на якій побудовано гараж, 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); гараж, як господарська споруда, внесений до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 20.05.2020 року, а також внесено відомості в Державній архітектурно-будівельній інспекції України про декларацію на готовність об`єкта до експлуатації, об?єкт будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд (будівництво гаража), за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 43).

Таким чином, з викладеного вбачається, що спірний гараж не є самочинною побудовою, а є господарською будівлею, що спростовує доводи позовної заяви, на які посилався позивач, як на підставу свого позову.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що розташування гаража на відстані меншій за 0,5 м до земельної ділянки позивача в результаті затіняє таку земельну ділянку, що сприяє накопиченню опадів, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки експерт, який виконував судову будівельно-технічну експертизу № 4765/4766/21-21 від 23.06.2023 року, у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що дах гаражу, якщо він і частково затіняє земельну ділянку позивача, то не суттєво, ринви і водостоки на гаражі є, оскільки нахил не у бік земельної ділянки позивача, тому затікання не повинно бути, будь-яких сторонніх запахів та шуму від гаража під час проведення експертизи не було.

Між тим, надавати оцінку доводам апеляційної скарги, що при продажі земельної ділянки позивача, наявність вказаних вище порушень зі сторони відповідача буде враховуватись як дефект майна та, ймовірно, значно вплине на вартість такої земельної ділянки, в чому й полягає порушення прав позивача, на що суд першої інстанції уваги не звернув, не має правових підстав, оскільки частиною 6 ст. 367 ЦПК України визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зазначені скаржником обставини є підставою позову, однак у позовній заяві та під час розгляду справи в суді першої інстанції вони не наводились, а тому суд апеляційної інстанції під час перегляду справи не може розглядати справу за підставами позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не заявлялись позивачем, оскільки у разі протилежного буде порушено принцип диспозитивності (ст. 13 ЦПК України), а також принцип змагальності (ст. 12 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем створення ОСОБА_2 перешкод в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном, а лише фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням по суті спору, та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Бевз Оксаною Іванівною, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 грудня 2024 року залишити без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення.

Касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

Т. Б. Сало