ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 285/2070/15-ц

провадження № 61-12857св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

суддів - Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - Уповноважена особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Київська Русь», правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма»,

розглянув у спрощеному позовному провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 січня 2023 року у складі судді Літвин О. О. та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 липня 2023 року у складі колегії суддів Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» звернулася

до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - поручитель, ОСОБА_1 ), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (далі - ТОВ «Юніт Фарма», позичальник), в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь») заборгованість станом на 15 травня 2015 року у розмірі 7 121 940,03 грн, яка складається із:

? заборгованості за тілом кредиту в сумі 3 762 400 грн;

? процентів за користування кредитними коштами за період із 18 лютого

2015 року до 14 травня 2015 року в сумі 224 317,99 грн;

? пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами

за період з 01 листопада 2014 року до 14 травня 2015 року в сумі 24 161,29 грн;

? пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 01 жовтня 2014 року

до 14 травня 2015 року в сумі 777 829,69 грн;

? 30 % річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 551 625,53 грн;

? 30 % річних за несвоєчасну сплату процентів в сумі 18 097,61 грн;

? суми інфляційного збільшення заборгованості за кредитом - 1 763 507,92 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 липня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Юнік Фарма» укладений кредитний договір № 13/2014-Ю на відкриття відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до умов зазначеного договору банк відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом кредитування 4 000 000,00 грн строком до 30 грудня 2014 року зі сплатою 25 % річних. Згідно із пунктом 2.2 цього договору кредит наданий позичальнику шляхом перерахування кредитних коштів на підставі його заяви на поточний рахунок ТОВ «Юнік Фарм», що підтверджується меморіальним ордером від 04 липня 2014 року № 2302 та випискою з особового рахунку позичальника.

Позивач вказував, що зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі

не виконані, кредит не повернутий та проценти за користування кредитом

не сплачені.

Пунктами 8.1, 8.2 кредитного договору передбачена відповідальність у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

Зазначав, що кредитний договір забезпечений договором поруки, який укладено між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 , від 03 липня 2014 року

№ 13/2014-Ю-П-2. За умовами договору поруки ОСОБА_1 зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором.

Позивач вказував, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору йому 23 грудня 2014 року відповідно до пункту 3.1 договору поруки відповідачу направлена вимога № 938.2/40.1 про виконання забезпеченого порукою зобов`язання. Вимога вручена відповідачу 30 грудня 2014 року, але залишена ним без відповіді та задоволення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області

від 20 липня 2021 року замінено позивача у справі Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» (далі - ТОВ «ФК «Кредит Фактор»).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області

від 17 січня 2023 року позов задоволено у повному обсязі.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» заборгованість за кредитним договором від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю на загальну суму 7 121 940,03 грн

Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави 106 829,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши кредит. Позичальник ТОВ «Юнік Фарма» належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а відповідач ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання як поручителя відповідати за борговими зобов`язаннями товариства, директором якого він був на день укладення договору. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань порушує право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в кредит.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 липня 2023 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ТОВ «ФК «Кредит Фактор» задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит Фактор» заборгованість за кредитним договором від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю в сумі 4 832 680,74 грн, яка складається з: тіла кредиту в сумі 3 762 400 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 228 003,89 грн; пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами - 3 843,50 грн; 30 % річних за несвоєчасне повернення кредиту - 551 625,53 грн; 30 % річних за несвоєчасну сплату процентів - 5 532 грн та суми інфляційного збільшення заборгованості за кредитом у розмірі 281 275,82 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи наявні докази про надання ПАТ «Банк «Київська Русь» кредитного ліміту на суму 4 000 000 грн та отримання кредитного траншу від ТОВ «Юнік Фарма».

Суд апеляційної інстанції вказав, що матеріали справи не містять доказів, які б спростовували неповернення позичальником тіла кредиту в сумі 3 762 400,00 грн, яке підлягає стягненню в судовому порядку.

Апеляційний суд також взяв до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 травня 2023 року в справі № 761/27360/16-ц,

та зазначив, що проценти в сумі 224 317,99 грн за користування кредитом після

30 грудня 2014 року не підлягали нарахуванню у зв`язку із закінченням строку кредитування.

Також апеляційний суд вважав, що вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у сумі 24 161,29 грн за період із 01 листопада 2014 року до 14 травня 2015 року та несвоєчасну сплату щомісячних платежів щодо повернення тіла кредиту в сумі 777 829,69 грн

за період із 01 жовтня 2014 року до 14 травня 2015 року підлягають частковому задоволенню, враховуючи, що строк кредитування за кредитним договором від 03 липня 2014 року № 113/2014-Ю сплив 30 грудня 2014 року.

Таким чином, сума пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами до 30 грудня 2014 року становить суму 3 843,50 грн

(за період із 01 серпня 2014 року до 30 грудня 2014 року належало сплатити

4 962,06 грн, за період із 01 серпня 2014 року до 01 жовтня 2014 року сплачена сума 1 118,56 грн).

Здійснивши відповідні розрахунки, апеляційний суд вказав, що сума пені

за несвоєчасну сплату тіла кредиту за період із 01 жовтня 2014 до 30 грудня

2014 року становить суму 228 003,89 грн. Тобто апеляційний суд вважав, що вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату тіла кредиту та процентів за користування кредитом, передбаченої пунктом 8.1 кредитного договору, підлягають частковому задоволенню; стягненню підлягає пеня за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 228 003,89 грн та пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами в сумі 3 843,50 грн; у задоволенні стягнення решти суми пені слід відмовити у загальній сумі 570 143,59 грн (549 825,80 грн + 20 317,79 грн).

Суд апеляційної інстанції вказав, що вимога про стягнення 30 % річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 551 625,53 грн підлягає задоволенню

у повному обсязі відповідно до пункту 8.2 кредитного договору, а вимога про стягнення 30 % річних за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитом у сумі 18 097,61 грн, яка також заявлена в порядку пункту 8.2 кредитного договору, не може бути задоволена у повному обсязі та підлягає частковому задоволенню в сумі 5 532 грн, а у стягненні 30 % річних від простроченої суми за користування кредитом у сумі 12 565,61 грн слід відмовити.

Крім того, на думку апеляційного суду, сума інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню в сумі 281 275,82 грн, а у стягненні інфляційних втрат у сумі 1 482 232,10 грн належить відмовити.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про пропуск банком строку, встановленого статтею 599 ЦК України, суд апеляційної інстанції вказав, що повідомлення з вимогою про виконання забезпеченого порукою зобов`язання боржника за кредитним договором від 23 грудня 2014 року № 938.2/40.1 банк надіслав поручителю ОСОБА_1 25 грудня 2014 року, яке одержано 30 грудня 2014 року (30 грудня 2014 року +10 днів + 6 місяців = 09 липня 2015 року). Банк звернувся до суду із позовом до поручителя ОСОБА_1 26 травня 2015 року, тобто в межах строку, встановленого статтею 599 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги посилання в апеляційній скарзі на рішення Господарського суду м. Києва від 27 листопада 2019 року у справі № 910/19179/17 за первісним позовом ТОВ «Юнік Фарма» до ТОВ «ФК «Кредит Фактор» та ПАТ «Банк «Київська Русь», треті особи: НБУ, ТОВ «ФК «Арбо Фінанс», про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11 жовтня 2017 року та за зустрічним позовом ТОВ «ФК «Кредит Фактор» до ТОВ «Юнік Фарма», третя особа: ТОВ «ФК «Арбо Фінанс» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, яким у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено, оскільки положеннями частини четвертої статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. ОСОБА_1 як поручитель участі у розгляді справи № 910/19179/17 не брав. Окрім того, правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов`язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 серпня 2023 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 січня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 липня 2023 року у вказаній справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті

389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій

в оскаржуваному судовому рішенні застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, та постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 25 березня 2019 року у справі № 1806/2-1093/2011, від 10 квітня 2019 року у справі № 459/28/11-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 19 грудня 2019 року у справі № 916/1041/17, від 27 липня 2021 року у справі № 910/18943/20.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції, правомірно відмовляючи щодо стягнення нарахованих строкових процентів за період із 01 жовтня 2014 року до 18 лютого 2015 року у сумі 224 317,99 грн, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися, помилково у рішенні не вказав, що на дату закінчення кредитного договору 31 грудня 2014 року нараховані строкові проценти були сплачені, внаслідок чого взагалі були відсутні правові підстави у період з 01 жовтня 2014 року до 14 лютого 2015 року нараховувати 30 % річних за несвоєчасну сплату процентів, а також нараховувати пеню за несвоєчасну сплату таких процентів разом із сумами інфляційного збільшення заборгованості згідно із статтею 625 ЦК України.

Вказує, що суми сплачених позичальником строкових процентів за кредитним договором, після строку його закінчення 31 грудня 2014 року, а саме у період з 01 січня 2015 року до 18 лютого 2015 року мали б бути враховані та зараховані на погашення заборгованості відповідно до умов кредитного договору або згідно із статтею 534 ЦК України, що впливає на зміну базових величин, які відображені в розрахунку заборгованості, здійсненому позивачем та яким керувалися суди першої та апеляційної інстанції.

Заявник не погоджується із долученим до матеріалів справи розрахунком заборгованості та вказує, що його підготовлено самим позивачем з відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум і бути доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача а обставини дійсності видачі кредиту, його повного або часткового погашення розмірів

та періодів нарахованих відсотків та пов`язаних із ними розмірів та періодів нарахування неустойки можливо встановити лише з первинних бухгалтерських документів.

Зазначає, що в судовому засіданні, яке відбулося 25 травня 2022 року,

суд першої інстанції протокольною ухвалою відхилив клопотання відповідача про витребування оригіналів документів та визнання явки позивача обов`язковою, тим самим не дотримався принципу змагальності, від якого залежить питання про законність та обґрунтованість вирішення справи по суті, для доведення тих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу вимог та заперечень

та не забезпечив стороні відповідача можливості реалізувати свої права

в суді з дотриманням принципу змагальності.

Звертає увагу, що суди попередніх інстанцій, не маючи спеціальних знань, не дослідили поданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитними договором, не оцінили його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, не призначали відповідну експертизу.

Наголошує, що суди не звернули уваги на наявне у матеріалах справи рішення Господарського суду міста Києва від 27 листопада 2019 року в справі № 910/19179/17, яке набрало законної сили, за первісним позовом ТОВ «Юнік Фарма» до ТОВ «ФК «Кредит Фактор» та ПАТ «Банк «Київська Русь», треті особи: НБУ, ТОВ «ФК «Арбо Фінанс», про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11 жовтня 2017 року та за зустрічним позовом ТОВ «ФК «Кредит Фактор» до ТОВ «Юнік Фарма», третя особа: ТОВ «ФК «Арбо Фінанс», про стягнення заборгованості за кредитними договорами, яким у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Провадження у суді касаційної інстанції

15 вересня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 03 липня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та

ТОВ «Юнік Фарма», в особі директора Махінова М. К. укладений кредитний договір № 13/2014-Ю на відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого кредитодавець відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом кредитування

4 000 000,00 грн із кінцевим терміном повернення кредиту 30 грудня 2014 року,

під процентну ставку за користування кредитом 25 % річних.

У пунктах 2.2 та 2.3 кредитного договору вказано, що надання окремої частини кредиту здійснюється банком на підставі наданої позичальником письмової заяви про перерахування кредитних коштів за встановленою банком формою, підписаною уповноваженою особою позичальника та завіреною печаткою позичальника. Надання кожної окремої частини кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , відкритий в банку.

Пунктами 4.4, 4.6 кредитного договору передбачено, що банк має право нараховувати проценти за користування кредитом із дня надання кредиту та по дату кінцевого терміну повернення кредиту, який зазначений у пункті 1.1.2 цього договору, тобто до 30 грудня 2014 року, а сплата позичальником процентів мала здійснюватися щомісяця в строк з 25 числа до останнього робочого дня поточного місяця.

Відповідно до пункту 8.1 кредитного договору у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення. У випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів позичальник зобов`язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та іншими платежами згідно з договором

з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 % річних від простроченої суми, за весь час прострочення (пункт 8.2 кредитного договору).

У розділі 3 кредитного договору передбачено, що виконання позичальником зобов`язань за договором забезпечено, зокрема, порукою ОСОБА_1

03 липня 2014 року ПАТ «Банк «Київська Русь» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) укладений договір поруки № 13/2014-Ю-П-2

У пункті 2.1 договору поруки встановлено, що ОСОБА_1 зобов`язався солідарно та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між кредитором та боржником.

За умовами підпункту 3.2.1 пункту 3.2 договору поруки у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, зазначених в пункті 2.2 цього договору у відповідні строки, поручитель зобов`язується сплатити заборгованість боржника впродовж десяти календарних днів із дати пред`явлення кредитором вимоги, зазначеної у пункті 3.1.1 цього договору.

У підпункті 3.1.1 договору поруки врегульовано, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором у встановлені строки, кредитор надсилає поручителю повідомлення з вимогою про виконання забезпеченого порукою зобов`язання боржника за кредитним договором. Датою пред`явлення кредитором вимоги про виконання зобов`язання боржника є день вручення кредитором вимоги особисто поручителю, або день здачі такої вимоги до установи зв`язку.

У підпункту 4.2.2 договору поруки сторони досягли домовленості, що дія договору припиняється, якщо кредитор протягом 36 місяців з 30 грудня 2014 року не пред`явить позову до поручителя, тобто до 30 грудня 2017 року.

Згідно з повідомленням від 23 грудня 2014 року № 938.2/40.1 банк надіслав поручителю ОСОБА_1 вимогу про виконання забезпеченого порукою зобов`язання, яке одержано ним 30 грудня 2014 року.

Банк звернувся до суду з позовом до поручителя ОСОБА_1 26 травня

2015 року.

Також встановлено, що директор ТзОВ «Юнік Фарма» звернувся до банку із заявою від 04 липня 2014 року про перерахування грошових коштів в сумі 4 000 000,00 грн на рахунок отримувача № 7001 за призначенням платежу: видача кредиту згідно з кредитним договором від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю.

Згідно з меморіальним ордером від 04 липня 2014 року № 2302 позичальнику відповідно до умов кредитного договору перераховано суму у розмірі 4 000 000,00 грн.

11 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк Київська Русь» і ТОВ «Фінансова компанія «Кредит фактор» укладено договір про відступлення прав вимоги № UA-EA-2017-07-28-000017-c/42, за умовами якого ПАТ «Банк Київська Русь» відступило право вимоги до ТОВ «Юнік Фарма» за кредитним договором від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю.

У межах розгляду справи № 910/19179/17 за первісним позовом ТОВ «Юнік Фарма» до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор», ПАТ «Банк «Київська Русь», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національний банк України, ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги

від 11 жовтня 2017 року № UA-EA-2017-07-28-00017-c/42, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» 16 листопада 2017 року звернулося із зустрічним позовом до ТОВ «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості, в якому просило, стягнути з ТОВ «Юнік Фарма» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» заборгованість зокрема за кредитним договором на відкриття кредитної лінії від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю у розмірі 7 056 546,69 грн., що складається

із: заборгованості за кредитом у розмірі 3 538 647,92 грн, відповідальності

за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 013 565,24 грн, відповідальності

за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 9 069,64 грн, інфляційних втрат

за кредитом у розмірі 1 533 298,99 грн, інфляційних втрат за відсотками у розмірі 10 378,12 грн, заборгованості з пені за кредитом у розмірі 3 481 817,57 грн, заборгованості з пені за відсотками у розмірі 8 417,01 грн.

У справі № 910/19179/17 Господарський суд міста Києва встановив, що:

03 липня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» (банк) та ТОВ «Юнік Фарма» (позичальник) укладений кредитний договір № 13/2014-Ю, за умовами якого банк відкриває позичальнику відновлювану відкличну кредитну лінію та зобов`язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цими договорами, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі (п. 1.1. вказаного договору);

11 жовтня 2017 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» (банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Білої І. В. та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» (новий кредитор) укладено договір № UA-EA-2017-07-28-000017-с/42 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги (далі, договір відступлення), відповідно до пункту 2.1. та додатку № 1 якого за цим договором у порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальника та заставодавців, поручителів, зокрема, за кредитним договором від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю, а новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором;

14 жовтня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» (комісіонер) та ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс» (комітент) укладено договір комісії, за умовами якого (пункт 1.1. договору комісії) комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за винагороду від свого імені за рахунок комітента здійснити будь-яким незабороненим законом шляхом стягнення коштів у сумі розмірі 22 000 000,00 грн (двадцять два мільйони гривень), що становлять собою частково відступлене на користь комітента на підставі договору про відступлення права вимоги від 07 жовтня 2018 року № 07/10/2018, укладеного між комісіонером та комітентом, право вимоги за кредитним договором на відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеним між ПАТ «БАНК «Київська Русь» та ТОВ «Юнік Фарма» від 24 квітня 2013 року № 13/2013-Ю, право вимоги за яким набуто комісіонером на підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного між комісіонером та ПАТ «Банк «Київська Русь», від 11 жовтня 2017 року № UA -ЕА-2017-07-28-000017-с/42.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог у справі № 910/19179/17, Господарський суд міста Києва у рішенні від 27 листопада 2019 року виходив

з того, що права позивача (за зустрічним позовом), за захистом яких він звернувся до суду, не порушені відповідачем (за зустрічним позовом), оскільки в матеріалах справи відсутні докази надання відповідачу за зустрічним позовом кредиту за кредитними договорами, а наявність договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11 жовтня 2017 року № UA -2017-07-28-00017-c/42 не є доказом надання кредиту відповідачу (за зустрічним позовом).

Рішення Господарського суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у справі № 910/19179/17 у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» до ТОВ «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості набрало законної сили, в апеляційному та касаційному порядку не переглядалося.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Наведеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частинами другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 161/8822/19 (провадження № 61-7223сво22) зазначено, що «статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Забезпечення зобов`язання створює між кредитором у цьому зобов`язанні та особою, що забезпечує зобов`язання, особливий вид відносин - акцесорне (додаткове) зобов`язання по відношенню до основного зобов`язання (стаття 548 ЦК України).

Акцесорні (додаткові) зобов`язання охоплюються загальним поняттям зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Незалежно від підстави виникнення того чи іншого виду забезпечення виконання зобов`язання (на підставі договору чи в силу закону), акцесорне зобов`язання як вид цивільно-правового зобов`язання має ту особливість, що не може існувати самостійно: таке зобов`язання не може виникнути раніше основного; забезпеченою може бути лише дійсна вимога; недійсність основного зобов`язання тягне недійсність і додаткового.»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) на яку посилається заявник

у касаційній скарзі, зазначено що: «Право іпотеки є акцесорним видом забезпечення виконання зобов`язання, а тому поділяє долю права вимоги, яку вона забезпечує. Тому в разі неможливості задоволення вимоги (зокрема, у зв`язку з відмовою судом у стягненні суми боргу) є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки.»

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 03 липня 2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Юнік Фарма», в особі директора Махінова М. К., укладений кредитний договір № 13/2014-Ю на відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого кредитодавець відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом кредитування 4 000 000,00 грн із кінцевим терміном повернення кредиту 30 грудня 2014 року, під процентну ставку за користування кредитом 25 % річних.

У пунктах 2.2 та 2.3 кредитного договору вказано, що надання окремої частини кредиту здійснюється банком на підставі наданої позичальником письмової заяви про перерахування кредитних коштів за встановленою банком формою, підписаною уповноваженою особою позичальника та завіреною печаткою позичальника. Надання кожної окремої частини кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у банку.

Пунктами 4.4 та 4.6 кредитного договору передбачено, що банк має право нараховувати проценти за користування кредитом із дня надання кредиту та до дати кінцевого терміну повернення кредиту, який зазначений у підпункті 1.1.2 цього договору, тобто до 30 грудня 2014 року, а сплата позичальником процентів має здійснюватися щомісяця в строк із 25 числа до останнього робочого дня поточного місяця.

У розділі 3 кредитного договору передбачено, що виконання позичальником зобов`язань за договором забезпечено, зокрема, порукою ОСОБА_1 .

На виконання розділу 3 умов кредитного договору 03 липня 2014 року між

ПАТ «Банк «Київська Русь» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) укладений договір поруки № 13/2014-Ю-П-2.

У пункті 2.1 договору поруки передбачено, що ОСОБА_1 зобов`язався солідарно та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між кредитором та боржником.

За умовами підпункту 3.2.1 пункту 3.2 цього договору поруки у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, зазначених у пункті 2.2 цього договору у відповідні строки, поручитель зобов`язується сплатити заборгованість боржника впродовж десяти календарних днів із дати пред`явлення кредитором вимоги, зазначеної у підпункті 3.1.1 цього договору.

У підпункті 3.1.1 договору поруки врегульовано, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором у встановлені строки, кредитор надсилає поручителю повідомлення з вимогою про виконання забезпеченого порукою зобов`язання боржника за кредитним договором. Датою пред`явлення кредитором вимоги про виконання зобов`язання боржника є день вручення кредитором вимоги особисто поручителю, або день здачі такої вимоги до установи зв`язку. У підпункту 4.2.2 договору поруки сторони досягли домовленості, що дія договору припиняється, якщо кредитор протягом 36 місяців з 30 грудня 2014 року не пред`явить позову до поручителя, тобто до 30 грудня 2017 року.

У межах розгляду справи № 910/19179/17 за первісним позовом ТОВ «Юнік Фарма» до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор», ПАТ «Банк «Київська Русь», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національний банк України, ТОВ «Фінансова компанія «Арбо Фінанс», про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11 жовтня 2017 року № UA-EA-2017-07-28-00017-c/42, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» 16 листопада 2017 року звернулося із зустрічним позовом до ТОВ «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості, в якому просило, стягнути з ТОВ «Юнік Фарма» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» заборгованість, зокрема, за кредитним договором на відкриття кредитної лінії від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю у розмірі 7 056 546,69 грн, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 3 538 647,92 грн, відповідальності за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2 013 565,24 грн, відповідальності за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 9 069,64 грн, інфляційних втрат за кредитом у розмірі 1 533 298,99 грн, інфляційних втрат за відсотками у розмірі 10 378,12 грн, заборгованості з пені за кредитом у розмірі 3 481 817,57 грн, заборгованості з пені за відсотками у розмірі 8 417,01 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог у справі № 910/19179/17, Господарський суд міста Києва у рішенні від 27 листопада 2019 року керувався тим, що права позивача (за зустрічним позовом), за захистом яких він звернувся до суду, не порушені відповідачем (за зустрічним позовом), оскільки в матеріалах справи відсутні докази надання відповідачу за зустрічним позовом кредиту за кредитними договорами, а наявність договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11 жовтня 2017 року № UA-EA-2017-07-28-00017-c/42 не є доказом надання кредиту відповідачу (за зустрічним позовом).

Рішення Господарського суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у справі № 910/19179/17 у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» до ТОВ «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості набрало законної сили, в апеляційному та касаційному порядку в частині зустрічного позову не переглядалося.

За наведених обставин у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши наявність судового рішення, яким ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фактор» відмовлено у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості за кредитним договором на відкриття кредитної лінії від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю, дійшли помилкового висновку про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , який є поручителем, за належне виконання ТОВ «Юнік Фарма» кредитного договору на відкриття кредитної лінії від 03 липня 2014 року № 13/2014-Ю, оскільки акцесорне зобов`язання (порука) поділяє долю права вимоги, яку вона забезпечує, тому в разі неможливості задоволення вимоги (зокрема, у зв`язку з відмовою судом у стягненні суми боргу за кредитним договором, який забезпечений порукою) є неможливим і задоволення вимоги за акцесорним зобов`язанням.

Суди попередніх інстанцій наведеного не врахували та дійшли помилкового висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) частково підтвердилися під час перегляду справи у касаційному порядку.

Отже, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі, яка переглядається, не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів Верховного Суду виснує про скасування рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 січня 2023 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 12 липня 2023 року

з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У підпункті «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України зазначено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01 січня

2015 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 1 218,00 грн.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подачу позовної заяви майнового характеру, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

При поданні позовної заяви Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» була звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до статті 141 ЦПК України розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання позовної заяви, становив 3 654,00 грн.

ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 9 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_1 мав сплатити судовий збір у розмірі 5 481,00 грн.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

За подання до суду касаційної скарги ОСОБА_1 мав сплатити судовий збір у розмірі 7 308,00 грн.

Ураховуючи, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Фінанс» на користь держави 16 443,00 грн (3 654,00 + 5 481,00 + 7 308,00) на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору за звернення до суду з позовною заявою, та перегляду справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області

від 17 січня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Фактор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» на користь держави 16 443,00 (шістнадцять тисяч чотириста сорок три) гривні 00 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

Є. В. Петров

В. В. Пророк

О. М. Ситнік