провадження № 22-ц/824/7893/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року про закриття провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 , третя особа: Північний офіс Державної аудиторської служби України, про повернення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року АТ «Українська залізниця»звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача та користь регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» 7 800,00 грн. безпідставно набутих коштів, що були раніше отримані відповідачем в якості відшкодування вартості проживання під час відряджень.

26 грудня 2024 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін.

УхвалоюШевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК Українита стягнуто з відповідача судовий збір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь позивача судового збору у розмірі 3 028,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме в супереч ч. 3 ст. 142 ЦПК України стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Закон не передбачає повернення судового збору позивачу у випадку залишення позовної заяви без розгляду. На момент подачі позову предмету спору вже не існувало, що і стало підставою для подання представником позивача клопотання про закриття провадження у справі № 761/45200/24.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця»вказує, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та постановив законну та обґрунтовану ухвалу, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року без змін.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , зазначає, що не будучи порушником прав третіх осіб ОСОБА_1 не повинна нести жодних негативних наслідків через недосконалість діловодства в АТ «Українська залізниця» в тому числі витрати на сплату судового збору на користь позивача у зв`язку із закриттям провадження через відсутність предмету спору, якого не існувало на момент подачі позову. Посилання у відзиві на неможливість відслідковування платежів є недоречним, адже неможливість АТ «Українська залізниця» відслідковувати отримані платежі не повинно впливати на права інших осіб. Крім того у квитанції від 06 серпня 2024 року вказано призначення платежу Повернення коштів отриманих на відшкодування проживання під час відряджень згідно вимоги № 603 від 26.07.2024 ( ОСОБА_1 ). Тобто станом на 03 грудня 2024 (дата подачі позовної заяви) предмет позову був відсутній.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтримує позовні вимоги, унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, водночас фактично просить виріши питання щодо розподілу судових витрат.

З огляду на викладене суд першої інстанції, керуючись ч. 3 ст. 142 ЦПК України, стягнув понесені позивачем витрати у справі по сплаті судового збору у розмірі 3 028,00 грн. з відповідача.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

- відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої);

- позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої).

Згідно з частиною другою статті 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Предметом апеляційного розгляду у даній справі є судове рішення суду першої інстанції, що стосується розподілу судових витрат.

Частина третя статті 142 ЦПК України визначає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Правовий аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

З матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі, АТ «Українська залізниця» звернулася до суду із заявою про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, мотивуючи її тим, що як стало відомо з відзиву відповідач повернула грошові кошти у розмірі 7 800,00 грн., у зв`язку з чим зникли підстави з приводу яких АТ «Українська залізниця» змушена була звернутися до суду за захистом порушеного права, а тому АТ «Українська залізниця» не має наміру підтримувати заявлені позовні вимоги.

Фактичний зміст зазначеної заяви свідчить про відмову позивача від позову унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, разом з тим правовою підставою закриття провадження у справі АТ «Українська залізниця» вказала відсутність предмета спору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанцій зазначеного, а також положень частини третьої статті 142 ЦПК України у поєднанні із статтею 255 ЦПК України не врахував, а тому дійшов помилкового висновку, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) є відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

Аналогічна позиція викладене у постанові Верховного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21).

При цьому суд не взяв до уваги, що предмета спору не було на момент пред`явлення позову, оскільки усі кошти, стягнути які просив позивач, повернуті йому відповідачем ще 06 серпня 2024 року.

Отже, позивач не підтримував своїх позовних вимог не тому, що вони добровільно задоволені відповідачем після пред`явлення позову, а тому, що такі вимоги були безпідставними на момент їх пред`явлення, що не давало суду першої інстанції підстав до закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору.

За таких обставин, стягнення з відповідача судового збору в поряду визначеному ч. 3 ст. 142 ЦПК України є помилковим.

Ухвала суду в частині закриття провадження по справі, сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частин першої, п. 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 просила суд стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

На підтвердження понесення витрат представник позивача надав договір про надання правничої допомоги № 07-02-25 від 07 лютого 2025 року, протокол погодження гонорару від 07 лютого 2025 року, акт приймання - передачі наданих послуг № 1 до договору про надання правничої допомоги № 07-02-25 від 07 лютого 2025 року та квитанцію про сплату юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги № 07-02-25 від 07 лютого 2025 року.

Позивачем не вказувалось на невідповідність заявленої відповідачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених відповідачем витрат на адвокатські послуги складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, а відтак і, на необхідність зменшення їх розміру.

Оскільки відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу, зазначена сума підлягає стягненню з позивача у зазначеному розмірі.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 605,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача у зазначеному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 379, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору скасувати.

Стягнути Акціонерного товариства «Українська залізниця», місце знаходження: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ідентифікаційний код 40075815 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 605,00 (шістсот п`ять) гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000,00 (одна тисяча) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.