КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6846/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Огулькової Анни Миколаївни в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року у складі судді Буши Н.Д.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 , у якому просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики зареєстрованого в реєстрі за №293 від 21 вересня 2021 року в загальному розмірі 2 272 071 грн 20 коп, що еквівалентно 55 894,86 доларів США, звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки BMW модель 530ХІ, категорія: легковий, колір: чорний, рік виробництва: 2017, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8046 14 вересня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Мошківською О.Л. зареєстрованим в реєстрі за №294.

Позов обґрунтовано тим, що 21 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у позику позичальнику грошову суму в розмірі 694 387 грн 20 коп, що є еквівалентом 26 000 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві вказану позику у строки до 21 жовтня 2021 року на умовах, встановленому в Договорі.

21 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави транспортного засобу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мошківською О.Л., за реєстровим №294.

Згідно п. 1 договору застави транспортного засобу, заставодавець з метою забезпечення повного виконання зобов`язання, зазначеного в п. 2 даного договору, передає в заставу заставодержателю, а заставодержатель приймає від заставодавця в заставу на умовах, виззначених даним договором, рухоме майно, зазначене в п. 4 даного договору. У п. 2 договору застави транспортного засобу визначено, що даним договором забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_3 перед заставодержателем за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 21 вересня 2021 року, зі всіма додатковими угодами, змінами і доповненнями до нього, а саме повернення позики у розмірі 694 387 грн в строк до 21 жовтня 2021 року.

Згідно п. 4 договору застави транспортного засобу, на забезпечення виконання основного зобов`язання заставодавець передає в заставу заставодержателю рухоме майно в саме: транспортний засіб - автомобіль марки «BMW», модель 530ХІ, 2017 року випуску, номер шасі (кузова,рами) НОМЕР_1 , тип ТЗ - легковий загальний седан, об`єм двигуна - 1998, колір чорний, р.н. НОМЕР_2 .

Згідно п. 5 договору застави ТЗ, предмет застави належить заставодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8046 14 вересня 2021 року. Відповідно п. 9 договору застави ТЗ, заставодавець та заставодержатель дійшли згоди, що вартість предмета застави на момент укладення та підписання цього договору застави складає 700 000 грн.

Згідно п. 16.4 договору застави транспортного засобу заставодержатель має право у разі невиконання боржником умов основного зобов`язання звернути стягнення на предмет застави і задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі на момент фактичного задоволення таких вимог, включаючи суми позики, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги. Отже, на день подання позову до суду, сума позики відповідачем не була повернута в повному розмірі та залишок становить 1 056 874 грн, що є еквівалентом 26 000 доларів США (за курсом НБУ станом на 17 червня 2024 року).

Разом з тим у п. 2 договору позики сторони погодили, за прострочення виконання зобов`язань за цим договором більше ніж на 3 дні позичальник виплачує пеню в розмірі, що еквівалентний 5% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення починаючи з першого дня прострочення. Отже враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, тягне за собою обов`язок позичальника сплатити позивачу пеню.

Таким чином, розмір пені, з урахуванням зменшення днів прострочки за бажанням позивача лише за 35 днів становить 1 215 197 грн 20 коп, що еквівалентно станом на сьогоднішній день 29 894,86 доларів США.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Огулькова А.М. в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване заочне рішення безпосередньо впливає на права та інтереси ОСОБА_1 .

Вказує, що 23 квітня 2024 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстрований в реєстрі за №865, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 позику в сумі 236 000 доларів США.

Посилається на те, що в погоджений сторонами термін ОСОБА_3 позику ОСОБА_1 не повернув, у зв`язку з чим 28 серпня 2024 року було вчинено виконавчий напис нотаріуса, зареєстрований в реєстрі за № 2626, та цього ж дня ОСОБА_1 звернувся із вказаним виконавчим написом до приватного виконавця Корольова М.А. із заявою про примусове виконання даного виконавчого напису.

Зазначено, що 30 серпня 2024 року приватним виконавцем Корольовим М.А. винесено постанову про розшук майна боржника - транспортного засобу марки BMW модель 530ХІ, категорія: легковий, колір: чорний, рік виробництва: 2017, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 , що належить боржнику - ОСОБА_3 .

Звертає увагу, що станом на 30 серпня 2024 року - дату винесення постанови про арешт майна боржника, та оголошення в розшук автомобіля, який є предметом позову у даній справі, жодних обтяжень на цей автомобіль у ДРОРМ зареєстровано не було.

Вважає, що оскаржуване заочне рішення порушує права ОСОБА_1 передбачені ч. 2 ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на переважне право звернути стягнення на майно відповідача, на яке зареєстроване обтяження.

Крім того, судом неправильно визначено загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження. При цьому, при обрахуванні пені (яку позивач з незрозумілих причин порахував всього за 35 днів) допущено помилку, оскільки пеня обраховується у розмірі 5% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення.

Вказує, що згідно договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем, останній день повернення позики - 21 жовтня 2021 року. Станом на 21 жовтня 2021 року курс НБУ складав 26,20 грн., а отже сума коштів, що підлягала сплаті відповідачем, складала 683 540 грн - 683 540 х 5% х 35 = 1 196 195 грн. Таким чином, заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 складає не 2 272 071 грн 20 коп, а 2 253 069 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мустіпан О.В. в інтересах ОСОБА_2 , просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року - без змін.

Зазначає, що оскаржуване рішення жодним чином не порушує права ОСОБА_1 . Скаржником мне надано жодного документа на підтвердження своєї позиції, а тому апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою.

ОСОБА_2 , особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 та його представник в судове зсідання не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися належно, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

У судовому засіданні адвокат Мустіпан О.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі слід закрити, з наступних підстав.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Правом на апеляційне оскарження судових рішень з перевірки законності і обґрунтованості рішень та ухвал суду першої інстанції, наділені, зокрема: особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. Зазначені особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їх права або про їх обов`язки. Отже, за загальним правилом, у цих осіб відсутні правові підстави для апеляційного оскарження ухвал суду (оскільки ухвалами не вирішуються питання про спірні права та обов`язки). Однак разом з цим, особи, які не брали участь у справі, можуть оскаржити ухвалу суду лише у випадках, якщо відповідно до неї їх зобов`язано вчинити певні дії або утриматися від них, і це порушує права або інтереси цієї особи. Тобто, особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Вказані норми процесуального закону встановлюють порядок та спосіб апеляційного оскарження судового рішення, який можливий у тому разі, коли суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Суд апеляційної інстанції може захистити право особи, яка не брала участі у справі, лише у разі якщо суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог особи. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На стадії апеляційного провадження, під час якої вирішується питання про можливість прийняття апеляційної скарги особи, що не брала участі у справі, та яка вважає, що ухваленим рішенням порушені її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, суд апеляційної інстанції установлює, чи дійсно мало місце порушення таких прав, свобод, інтересів та обов`язків у зв`язку із ухваленим рішенням, та в залежності від установленого вчиняє відповідні процесуальні дії.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їхніх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або)обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або)обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 712/13890/15 (провадження № 61-6202св21).

Як убачається з матеріалів справи 21 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики (а.с. 4-5).

21 вересня 2021 року між тими ж сторонами було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мошківською О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 294 (а.с. 8-9).

Згідно п. 4 Договору застави транспортного засобу, на забезпечення виконання Основного зобов`язання заставодавець передає в заставу Заставодержателю рухоме майно, а саме: транспортний засіб - автомобіль марки BMW, модель 530XI, 2017 року випуску номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , надалі - «Предмет застави».

Крім того витягом з Державного реєстру рухомого майна № 92660446 від 25 липня 2024 року підтверджується здійснення позивачем реєстрації обтяження заставою предмета застави за № 29317705 21 вересня 2021року та те, що єдиним обтяжувачем предмета застави є ОСОБА_2 (а.с.10).

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що 23 квітня 2024 року між ним як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 позику в сумі 236 000 доларів США та в погоджений сторонами термін ОСОБА_3 позику не повернув, у зв`язку з чим 28 серпня 2024 року було вчинено виконавчий напис нотаріуса, зареєстрований в реєстрі за № 2626 та цього ж дня ОСОБА_1 звернувся із вказаним виконавчим написом до приватного виконавця із заявою про примусове виконання останнього.

30 серпня 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та винсено постанову про розшук майна боржника, а саме транспортного засобу - автомобіль марки BMW, модель 530XI, 2017 року випуску номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 .

Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції договір позики від 23 квітня 2024 року не був предметом розгляду та судом не досліджувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи та не може братися до уваги.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 201/5161/19 (провадження № 61-11297св21), від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 529/690/18 (провадження № 61-6006св21) та від 02 листопада 2021 року у справі № 314/5611/19 (провадження № 61-3829св21).

З огляду на викладене, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте, ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що жодного належного доказу на підтвердження порушення оскаржуваним рішенням прав скаржника суду не надано, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися, тому, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Доводи скаржника не вказують на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та інтереси особи, яка звертається із апеляційною скаргою, тоді як наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту та за відсутності яких захист не здійснюється.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких обставин апеляційне провадження за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 адвоката Огулькової А.М. на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року підлягає закриттю.

Керуючись ст. 352, 362 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Огулькової Анни Миколаївни в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: