Номер провадження: 22-ц/813/2185/25
Головуючий у першій інстанції Савицький С.І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Білгород-Дністровської нотаріальної контори Одеської області про визнання протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобов`язати вирішити питання щодо його видачі,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач ОСОБА_1 звернувся 26 грудня 2023 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Першої Білгород-Дністровської нотаріальної контори Одеської області про визнання протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобов`язати вирішити питання щодо його видачі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що його батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на нього було видане 10 вересня 1992 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету №282 від 06 травня 1970 року. Право власності зареєстроване Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 10 вересня 1992 року в книзі 39, номер запису 5048. В будинку позивач проживав разом з батьками та залишається проживати в ньому й досі. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача - ОСОБА_4 , який проживав окремо від позивача та його батьків. Інших дітей, окрім позивача та його рідного брата ОСОБА_4 у їхніх батьків не було. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача, після чого позивач та його мати в рівних долях (кожний по 1/4 частині) прийняли у спадок належну йому 1/2 частину будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача, після чого позивач зазначає, що прийняв у спадок ще 3/4 частини будинку (1/2 частина матері та 1/4 частина, яку вона прийняла у спадок від батька).

Як стверджує позивач ОСОБА_1 , приблизно через три місяці після смерті матері, у жовтні 2011 року, він звернувся до відповідача з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складалась з вищезазначеного будинку. В подальшому йому стало відомо, що з аналогічною заявою до відповідача звернувся також син померлого брата позивача - ОСОБА_4 ОСОБА_5 ..

Відповідач відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв?язку тим, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року у справі №1505/2540/2012 за ОСОБА_5 встановлений факт прийняття спадщини та визнано право власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини будинку.

Апеляційний суд Одеської області 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнив, рішення скасував та ухвалив нове, яким відмовив ОСОБА_5 у задоволенні позову.

Позивач стверджує, що всупереч судовим рішенням відповідач лише через два роки - у 2018 році - видав йому свідоцтво на 3/8 частини будинку, а через рік свідоцтво також на 3/8 частини видав і ОСОБА_5 . Таким чином свідоцтва видані не на весь будинок, а лише на його 6/8 (3/8+3/8) частин або 3/4 частини.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 29 листопада 2022 року по справі №495/972/20 позов позивача ОСОБА_1 було задоволено та видані свідоцтва визнано недійсними. Вказане рішення також учасниками справи, в тому числі відповідачем, не оскаржувалось та набрало законної сили 01 січня 2023 року.

Відповідно до повідомлення Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори від 02.09.2023 року №1363/02-14, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки твердження позивача ОСОБА_1 що він є єдиним спадкоємцем на вищезазначене спадкове майно не відповідають дійсності та не встановлені жодним рішенням суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першої Білгород-Дністровської нотаріальної контори Одеської області про визнання протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобов`язати вирішити питання щодо його видачі відмовлено у повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 існують спірні правовідносини. Скаржник стверджує, що вони існували, але давно вирішені у судовому порядку (рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року №1505/2540/2012);

2)суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовна вимога про зобов`язання вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину є неналежним способом захисту.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 02 квітня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились.

02 квітня 2025 року від адвоката Павленка, який діє в інтересах ОСОБА_1 надійшла заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду на неналежний спосіб захисту порушеного права.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 10 вересня 1992 року, виданого виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були власниками цілого житлового будинку під номером АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками позивача ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Рідний брат позивача ОСОБА_4 помер за життя батьків ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки №307 від 17 лютого 2020 року, виданої КП «ЖЕО-№1», за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , 1933 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , 1934 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 , син, 1963 року народження, зареєстрований з 1987 року.

На час смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач ОСОБА_1 постійно проживав з нею в будинку.

Як спадкоємець першої черги, що прийняв спадщину, позивач ОСОБА_1 у 2018 році звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва, після чого були видані три свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: 17 березня 2018 року, за реєстровим № 1105, свідоцтво видане йому на 1/2 частину будинку; 27 грудня 2019 року, за реєстровим № 1535, свідоцтво видане ОСОБА_5 на 1/2 частку будинку; 25 лютого 2020 року за реєстровим № 224, свідоцтво видане позивачу, як дублікат замість втраченого, у верхньому правому кутку якого є надпис «дублікат, що має силу оригіналу».

Також за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 103.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року (справа № 1505/2540/2012) задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , встановлений факт прийняття ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщини, яка відкрилась після смерті його бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та складається з: 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.09.1992 року; та спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з: 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.09.1992 року. Визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно, а саме: на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ. «А1, а» - житлового будинку, літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г», «Д» - сараїв, №1-5 споруд, літ. «В» - вбиральні.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 .

У рішенні суд апеляційної інстанції вказав: «Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що позивач має право на спадкування відповідно до положень статті 1266 Цивільного кодексу України, проте не врахував права відповідача як спадкоємця першої черги, який вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини».

Рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 в касаційному порядку не оскаржене та набрало чинності 20 квітня 2016 року.

Відповідно до повідомлення Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори від 02.09.2023 року №1363/02-14, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки твердження позивача ОСОБА_1 що він єдиним спадкоємцем на вищезазначене спадкове майно не відповідають дійсності та не встановлені жодним рішенням суду.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1222 ч.1 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

В силу ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220-1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.

Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.

Відповідно до ст.ст. 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 існують спірні правовідносини щодо вищезазначеного житлового будинку, протягом тривалого часу судами різних інстанцій розглядаються судові провадження щодо спірного спадкового майна, однак позивачем ОСОБА_1 не було залучено до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_5 , хоча рішення по даній справі буде стосуватися його прав та інтересів на спірне спадкове майно.

Суд першої інстанції вмотивовано звернув увагу сторін, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19).

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як випливає зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у справах з подібними правовідносинами: у постанові від 19 серпня 2020 року (справа № 201/16327/16-ц, провадження № 61-43384св18), у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 640/10507/18, провадження № 61-18941св20).

Враховуючи те, що позивач у справі пред`явив позов до неналежного відповідача, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Щодо позовних вимог про зобов`язання вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), главою 10 розділу ІІ якого регулюється питання видачі свідоцтв про право на спадщину.

Підпунктом 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Відповідно до підпункту 4.14 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Частиною першою статті 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно з частиною першою статті 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Пунктами 2, 9 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18.

Крім того, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №161/9939/17 зазначено, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Водночас, колегія суддів зазначає, що позивачем у позовній заяві заявлено така позовна вимога: «Зобов`язати Першу Білгород-Дністровську державну нотаріальну контору Одеської області вирішити питання щодо видачі мені свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , на спадкове майно у вигляді житлового будинку під номером АДРЕСА_1 ».

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач просить «зобов`язати вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину», а «не видати свідоцтво про право на спадщину». Останнє формулювання позовних вимог дійсно би порушувало дискреційні повноваження органів нотаріату і фактично б унеможливлювали відмову у видачі свідоцтва (за наявності на це підстав).

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що заявлена позовна вимога про зобов`язання вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, є неналежним способом захисту порушеного права є помилковим. У задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити у зв`язку із відмовою у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною відмови у видачі свідоцтва.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). У такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Колегія суддів зазначає, що відповідач це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) вказано, що «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) вказано, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що якщо право позивача оспорюється іншими учасниками конкретних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи невчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає вирішенню саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі, та особою, яка оспорює права, що виникають на підставі вчиненої нотаріальної дії.

У відповіді нотаріуса Першої Білгоро-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області від 02.09.2023 №1363/02-14 (яка є предметом спору) вказано, що ОСОБА_5 у встановлений законодавством шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та є спадкоємцем першої черги (за правом представлення).

Сама по собі наявність рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року №1505/2540/2012 не свідчить про те, що ОСОБА_5 втратив право на спадкування за правом представлення. Апеляційний суд у цьому рішенні констатував лише те, що суд першої інстанції не врахував права відповідача ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги, який вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Білгород-Дністровського районного суду Одеської області перебувала цивільна справа №495/9747/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , про усунення від права на спадкування.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування відмовлено.

Апеляційний суд звертає увагу також на те, що у цьому рішенні вказано, що «позивач та відповідач у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що підтверджується оглянутою в ході судового розгляду справи спадковою справою».

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що позивачем не залучено також відповідачем ОСОБА_5 , так як наявний тривалий спадковий спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Наведені в апеляційні скарги інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення необхідно змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду на неналежний спосіб захисту порушеного права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2024 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на неналежний спосіб захисту порушеного права.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

Л.М. Вадовська