Дата документу 07.04.2025
Справа № 334/2658/25
Провадження № 2-н/334/304/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року

Суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя Ісаков Дмитро Олександрович, розглянувши заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкам Фінанс» про видачу судового наказу щодо стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2025 року заявник звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за невикористані паливно-мастильні матеріали, в обґрунтування якої зазначив, що у період з липня 2024 року по грудень 2024 року він придбав у ТОВ «Інкам Фінанс» дизельне пальне та бензин А-95 з оформленням паливних карток згідно із публічним договором на відпуск паливно-мастильних матеріалів за паливними картками, на підставі якого заявник сплатив 127551 грн., однак боржник не виконав у повному обсязі свої зобов`язання з відпуску ПММ на суму 34716,12 гривень.

Крім того, заявник просить стягнути з ТОВ «Інкам Фінанс» судові витрати по справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 605,60 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 160 Цивільного процесуального кодексу України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 ЦПК України, із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Надана суду заява не відповідає вимогам п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, оскільки відповідно до положень вказаної статті, до заяви про видачу судового наказу додається копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості. Вказана обставина унеможливлює видачу наказу заявнику, адже у наданому заявником договорі не вбачається, що він укладений саме з ОСОБА_1 . Крім того, суд вбачає, що з вказаної заяви вбачається спір про право, оскільки заявник у поданій заяві посилається на безпідставно набуте майно у відповідності до статті 1212 ЦК України.

Щодо вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

До заяви про видачу судового наказу додано докази надання правничої допомоги: копія договору №4 про надання правової допомоги від 17.01.2025 укладений між АБ «Майя Сергєєва та Партнери» та ОСОБА_1 , копія рахунку на оплату послуг №46 від 17 березня 2025 у розмірі 6000,00 гривень, а саме «підготовка заяви до господарського суду Дніпропетровської області про отримання судового наказу про стягнення з ТОВ «Інкам Фінанс» за не отоварені паливно-мастильні матеріали, які обліковуються на картках у розмірі 34716,12 гривень, копія платіжної інструкції №44 від 17 березня 23025 про сплату 6000,00 гривень, призначення платежу: оплата за підготовку заяви до господарського суду згідно рахунку №46 від 17 березня 2025 року без ПДВ., копія ордеру №1368662 від 21 березня 2025 року.

За змістом положень ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Суд звертає увагу на той факт, що відповідно до ч. 1 ст.42 ЦПК України, сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як заява про скасування судового наказу розглядається в порядку наказного провадження.

Заявник звернувся до суду в порядку наказного провадження, в якому передбачено спрощене судове провадження. Заява про скасування судового наказу також подана у порядку наказного провадження.

У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (ч.2 ст.42 ЦПК України).

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України "Наказне провадження". Вказаний розділ ЦПК України окремо не встановлює порядку відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи, які понесені боржником.

Суддя зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, при цьому, в силу принципу змагальності сторін, обов`язок доведення обставин, що мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, покладається саме на сторони по справі.

Отже, стягувач за правилами наказного провадження буде позбавлений можливості довести неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу або погодитися з розміром цих витрат.

Із зазначених норм матеріального права та процесуальних норм встановлено, що судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів частин 3 та 8 ст.141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 ст.141 ЦПК України.

Разом з тим, ЦПК України не містить визначеного порядку розподілу судових витрат між учасниками наказного провадження, зокрема, не містить норми, відповідно до якої у випадку скасування судового наказу на заявника, за судовим наказом, покладався би обов`язок відшкодування боржнику судових витрат. Отже, судові витрати підлягають розподілу тільки за результатами розгляду справи. У справі наказного провадження спір між стягувачем та боржником суд не вирішує, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні. Саме по собі звернення стягувача з такою заявою до суду про видачу судового наказу не свідчить про необґрунтованість дій останнього (зловживання своїми правами), що могло б бути підставою для стягнення судових витрат, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим процесуальним законодавством.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимога про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає, оскільки зі змісту норм ЦПК України заявник позбавлений можливості заперечувати проти вимог боржника, що стосуються відшкодування витрат на правничу допомогу.

У стягненні судового збору, сплаченого при подачі заяви про скасування судового наказу, слід також відмовити, з огляду на те, що відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, підлягає відшкодуванню лише на користь заявника шляхом зарахування такого до судового збору, сплаченого у разі пред`явлення ним позову до боржника.

При цьому, з огляду на приписи ч.2 ст.164 ЦПК України, можна дійти висновку, що законодавець розподіл судових витрат, що понесені у наказному провадженні, пропонує вирішувати при пред`явленні стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження.

Згідно із п. 1 ч.1 ст.165 ЦПКУкраїни суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 167 ЦПК України, за результатами заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Керуючись статтями: 163, 165, 166 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкам Фінанс» про видачу судового наказу щодо стягнення безпідставно набутих коштів.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Особа, без участі якої було постановлено ухвалу, має право подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Ісаков Д.О.