П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 758/14501/24

Провадження: № 22-ц/824/6870/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року, постановлену під головуванням судді Гребенюка В. В.,

у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванюти Івана Миколайовича про примусове проникнення до житла чи іншого володіння, заінтересована особа: ОСОБА_1 ,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванюта І. М. звернувся до суду із зазначеним поданням, обґрунтовуючи його тим, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання наказу № 920/743/22, виданого 21.03.2023 року господарським судом Сумської області про стягнення в солідарному порядку з ТОВ «Прогрес-СПБ» та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія Актівітіс» 300 000 грн заборгованості за кредитом 217380 грн комісії та процентів за користування кредитом, 7760 грн 70 коп витрат по сплаті судового збору, 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Проте, рішення суду, станом на день направлення подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи ОСОБА_1 не виконав. Посилається й на те, що боржник був обізнаним та належним чином повідомлений виконавцем про наявність відкритого виконавчого провадження (рекомендованими листами, викликами, особистою заявою щодо банківського рахунку). Однак, боржник свідомо ухиляється від виконання судового рішення, не надає доступу виконавцю до квартири та не подає декларацію про доходи та майно. В той же час, офіційні запити до держустанов (МВС, ДПС, ПФУ) підтверджують, що боржник не має доходів, транспортних засобів або іншого майна, крім квартири, що підлягає арешту. Виконавець не може встановити наявність цінного рухомого майна для звернення стягнення, оскільки боржник блокує доступ до приміщення. На підставі наведенного, вважає примусове проникнення необхідним для забезпечення виконання судового рішення.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванюти І. М. задоволено.

Надано приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Іванюті І. М. та іншим учасникам виконавчого провадження, залученим приватним виконавцем у встановлену законом порядку, дозвіл на примусове проникнення до житла, що належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проведення опису та арешту нерухомого майна та виявлення рухомого майна, яке належить боржнику та підлягає опису й арешту.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання приватного виконавця у примусовому проникненні до житла чи іншого володіння особи. Крім того, порушує питання щодо укладення мирової угоди шляхом підписання договору про реструктуризацію боргу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що дізнався про наявність виконавчого провадження № НОМЕР_1 лише після блокування рахунків, проте, не був повідомлений про його зміст та підстави. Посилається й на те, що кредитодавець не повідомив його про порушення термінів платежів позичальником, що є порушенням договору поруки № 1021 від 19.05.2021 (п. 3.1, 3.3).

Окрему увагу суду звертає на те, що адреса АДРЕСА_1 не є постійним місцем проживання боржника, оскільки з літа 2020 року там мешкає колишня дружина ОСОБА_2 та їхня малолітня донька ОСОБА_3 , а він, боржник, лише періодично відвідував цю квартиру для участі у вихованні дитини, що могло ввести в оману третіх осіб щодо його фактичного проживання.

Відмічає, що він намагався врегулювати заборгованість шляхом переговорів зі стягувачем, але отримував лише психологічний тиск та директивні вимоги. А відмова у доступі до квартири пояснюється тим, що він там не проживає та не має особистих речей.

Вважає, що відповідно Додатка до Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 є незаконним, оскільки квартира є єдиним житлом, у якому фактично мешкає неповнолітня дитина.

Крім того, вважає, що судом порушено норми процесуального права в частині неповідомлення боржника про розгляд судом подання приватного виконавця.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу генеральний директор ТОВ «ФК «Актівітіс» Павло Матяш заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення а ухвалу суду без змін. Зазначив, що доводи боржника про те, що спірна квартира не є його постійним місцем проживання суперечать фактичним обставинам справи, а посилання скаржника на те, що квартира є єдиним його житлом і не підлягає стягненню є лише його власним припущенням і не ґрунтується на положеннях ЗУ «Про виконавче провадження» чи інших нормативних актах чинного законодавства. При цьому, звертає увагу, що боржником не вчиняється жодних дій на виконання рішення суду. Крім того, у відзиві зазначив про розгляд справи за відсутності ТОВ «ФК Актівітіс».

01.04.2025 року до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про визнання поруки припиненою, а також виключення його зі списку поручителів у виконавчому провадженні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити скаргу.

Приватний виконавець Іванюта І. М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванюти І. М. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання наказу № 920/743/22, виданого 21.03.2023 року господарським судом Сумської області про стягнення в солідарному порядку з ТОВ «Прогрес-СПБ» та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія Актівітіс» 300000 грн заборгованості за кредитом, 217380 грн комісія та проценти за користування кредитом, 7760 грн 70 коп витрат по сплаті судового збору, 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Господарського суду Сумської області від 18.12.2023 року № 920/743/22 виправлено описку в наказі Господарського суду Сумської області від 21.03.2023 року у справі № 920/743/22, зазначивши дату народження боржника ОСОБА_1 « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження направлено боржнику рекомендованим листом 03.05.2024 року (а. с. 12).

23.08.2024 року приватним виконавцем разом із представником стягувача здійснено виїзд за адресою місцезнаходження майна, де встановлено, що боржник постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 (зі слів працівників охорони), про що складено відповідний акт приватного виконавця (а. с. 43).

23.08.2024 року приватним виконавцем направлено боржнику засобами поштового зв`язку виклик приватного виконавця від 23.08.2024 року та постанову про призначення виконавчих дій щодо опису та арешту майна боржника за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 (а. с. 44).

05.09.2024 року приватним виконавцем разом із представником стягувача здійснено виїзд за адресою місцезнаходження майна, однак, потрапити до квартири боржника не вдалося за можливе, оскільки двері ніхто не відчинив, боржник доступу до квартири на вимогу виконавця не надав, про що складено відповідний акт приватного виконавця (а. с. 52).

25.09.2024 року засобами поштового зв`язку надійшла заява ОСОБА_1 про визначення поточного рахунку у банку для здійснення видаткових операцій від 17.09.2024 року, в якій боржник зазначає наявність виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зазначає своє фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (а. с. 54).

01.10.2024 року до приватного виконавця надійшло повідомлення Великописарівської селищної ради Охтирського району Сумської області від 01.10.2024 № 1114 про те, що ОСОБА_1 не зареєстрований та фактично не проживає на території громади (а. с. 60).

Постановою від 02.05.2024 року ВП № НОМЕР_1 приватним виконавцем накладено арешт на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, відкритих у банківських установах (а. с. 24).

В подальшому, виконавцем накладався арешт на кошти при подальшому відкритті боржником нових рахунків у банківських установах. Однак, згідно інформації з АСВП кошти на рахунках боржника відсутні.

Згідно відповідей МВС України, ДПС України, ПФУ України боржник доходи не отримує, транспортні засоби відсутні.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.05.2024 року № 376991509 боржнику па праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , на яку приватним виконавцем накладено арешт, про що винесена відповідна постанова від 02.05.2024 року ВП № НОМЕР_1 (а. с. 23).

Отже, іншого рухомого та нерухомого майна, крім квартири АДРЕСА_2 , у боржника, немає.

Рішення суду станом на день направлення подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи ОСОБА_1 залишається не виконаним.

Задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 свідомо, будучи обізнаним про наявність відкритого виконавчого провадження, ігнорує виклики приватного виконавця, не надає на його вимогу витребувані документи, що унеможливлює виконання рішення суду. Приватним виконавцем вчинено всі можливі активні дії з виконання рішення суду, яке набрало законної сили, проте, боржником були проігноровані законні вимоги виконавця і сума боргу тривалий час залишається не повернутою, а відтак, є наявні підстави для задоволення подання виконавця, з метою проведення опису та арешту нерухомого майна та виявлення рухомого майна, яке належить боржнику та підлягає опису й арешту.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець при здійсненні виконавчого провадження має певні права, в тому числі за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Згідно зі ст.30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з ч.1 ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Разом з тим, конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи боржника є крайньою мірою з усіх заходів, що можуть бути застосовані для примусового виконання рішення суду, у разі, якщо державним виконавцем були виконані усі інші можливі спроби виконати рішення суду у відповідності до норм діючого законодавства без примусового проникнення до житла чи іншого володіння особи. Подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи можливе за умови відмови боржника від добровільного допуску державного виконавця. Також, статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року визначено що за змістом пункт 1 статті 6 Конвенції та згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються і орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому, питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Отже, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника у вільному доступі державного чи приватного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Зі змісту подання, а також долучених до нього документів убачається, що приватним виконавцем в ході примусового виконання проведено значну кількість виконавчих дій та встановлено факт відсутності у боржника коштів на рахунках в банківських установах, встановлено факт відсутності у боржника офіційних доходів, на які можна звернути стягнення з метою виконання рішення суду.

Оскільки матеріалами подання приватного виконавця підтверджено, що боржник достовірно знає про наявність виконавчого провадження та повідомлявся про намір виконавця вчинити виконавчі дії з перевірки його майнового стану, огляду, опису та вилучення його майна, суд першої інстанції дійшов обгрунтованоговисновкупро те, що подання приватного виконавця про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Доводи ОСОБА_1 про те, що квартира, щодо якої постановлено ухвалу про примусове проникнення, не є його постійним місцем проживання, суперечить фактичним обставинам справи, адже, відповідно до інформаційної довідки з ДРПП від 19.03.2025 року ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 12.03.2014 року.

01.10.2014 року у відповідь на запит приватного виконавця Великописарівською селищною радою Охтирського району сумської області повідомлено, що ОСОБА_1 не зареєстрований та фактично не проживає на території громади (за попереднім місцем проживання: АДРЕСА_4 ).

Крім того, скаржник особисто у своїй апеляційній скарзі зазначає адресу для листування АДРЕСА_1 .

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги, які стосуються не проживання боржника за зазначеною адресою не відповідають обставинам справи. Крім того, іншої інформації щодо адреси житла, яке боржник використовує як постійне місце проживання, матеріали справи не містять.

Така поведінка скаржника свідчить лише про ухилення від вимог приватного виконавця, направлених на виконання рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 року у справі №920/743/22.

Невмотивованим є також доводи про те, що примусове проникнення до квартири боржника призведе до порушення його конституційних прав на недоторканість житла та права володіння. Такі посилання є лише власним припущенням скаржника, оскільки Законом не заборонено надавати суду доступ до житла, в якому, крім боржника, проживають і інші особи.

Доводи ОСОБА_1 про те, що проникнення виконавця до житла є неприпустимим, оскільки квартира є єдиним житлом, у якому фактично проживає неповнолітня дитина, не заслуговують на увагу суду, з огляду на те, що ухвала, яка надає дозвіл приватному виконавцю на примусове проникнення до житла, не передбачає виселення мешканців чи реалізацію майна, а має виключно процесуальну мету - забезпечення доступу до об`єкта для проведення виконавчих дій, зокрема, огляду та опису майна боржника.

Такий захід не посягає на права та свободи неповнолітньої особи, не порушує недоторканність житла у більшому обсязі, ніж це потрібно для реалізації судового рішення, та є співмірним і пропорційним втручанням, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження». Відтак, вжиті заходи узгоджуються з принципом верховенства права та забезпечення балансу інтересів усіх сторін.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неповідомлення його про дату розгляду справи є необґрунтованими, оскільки ч. 2 ст. 439 ЦПК України не передбачено обов`язку суду викликати боржника для участі у розгляді даного питання, а тому суд першої інстанції правомірно розглянув подання приватного виконавця без повідомлення та за відсутності сторін виконавчого провадження.

Крім того, колегія суддів відмічає, що вимога скаржника щодо зупинення всіх виконавчих дій щодо проникнення до житла, опису та арешту майна ОСОБА_1 , а також вимога визнати дії приватного виконавця неправомірними у частині накладення арешту на майно виходять за межі апеляційного оскарження в рамках цієї справи.

При цьому, є безпідставною заява скаржника про припинення поруки, оскільки таке питання належить до окремих позовних вимог і має вирішуватися в порядку загального позовного провадження.

Щодо можливості укладення мирової угоди шляхом реструктуризації боргу на стадії апеляційного перегляду справи не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, з огляду на таке.

Мирова угода, як інститут процесуального права, є правовим засобом врегулювання спору між сторонами в межах позовного провадження, до моменту набрання рішенням законної сили. Вона покликана запобігти тривалим судовим тяжбам, виявляючи добру волю обох сторін до взаємного компромісу. Проте, після завершення судового розгляду, коли ухвалене рішення набрало законної сили, єдиним належним способом його реалізації є виконавче провадження, у межах якого підстав для укладення мирової угоди не передбачено.

На стадії виконання рішення суду правовий фокус переноситься з волевиявлення сторін на забезпечення принципу обов`язковості судового рішення. Ні наміри, ні гіпотетичні обіцянки боржника врегулювати борг шляхом укладення договору реструктуризації не скасовують, не змінюють і не призупиняють обов`язку виконання чинного рішення суду.

Більш того, з матеріалів справи убачається, що офіційна згода стягувача на реструктуризацію відсутня, а отже, наведене твердження скаржника не підкріплені жодними належними доказами.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура