П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року м. Київ

Справа №759/15561/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/4645/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Твердохліб Ю.О. 05 листопада 2024 року в м. Києві, повний текст рішення складений 13 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП,

В С Т А Н О В И В

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 65334,00 грн, моральну шкоду у розмірі 40000,00 грн та понесені судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що їй на праві власності належить транспортний засіб «OPEL CORSA», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 04 січня 2024 року о 08.08 годин в с. Софіївська Борщагівка на перехресті вулиць Соборної та Шалімова сталась ДТП за участю автомобіля «FORD», д.р.н. НОМЕР_2 та автомобіля «OPEL», д.р.н. НОМЕР_1 . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріального збитку.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 850 грн в дохід держави.

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 31 жовтня 2023 року №217520609, ліміт страхової суми за шкоду, заподіяну майну - 160000 грн, франшиза - 0 грн.

05 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» з повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №217520609. 26 лютого 2024 року ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» здійснило виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 40000,00 грн. Вказана сума розрахована страховиком відповідача з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу на підставі ремонтної калькуляції, згідно якої вартість ремонту без ПДВ складає 90395, 37 грн, вирахування зношення запчастин (70 %) - 52370,77 грн. Однак, виплаченого страховиком відповідача страхового відшкодування не вистачило для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі через встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, а тому обов'язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля та які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду. Згідно рахунку на оплату № 02/043 від 23 лютого2024 року та акту надання послуг від 28 березня 2024 року, виданих ФОП ОСОБА_3 , вартість проведених ремонтних робіт на відновлення належного ОСОБА_1 транспортного засобу «OPEL CORSA», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 105334,00 грн.

Вона неодноразово засобами телефонного зв'язку зверталась до ОСОБА_2 з питанням щодо відшкодування завданої шкоди, яка не була страховою виплатою ПрАТ «СК «Інтер-Поліс», однак відповідач відмовилася відшкодувати шкоду в добровільному порядку. 28 травня 2024 року на адресу ОСОБА_2 представником була направлена претензія про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 65334,00 грн, яку вона отримала, однак вона залишена без виконання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведені вимоги щодо наявності підстав для покладення відповідальності на ОСОБА_2 , не підтверджені належними доказами різниця між фактично сплаченою вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою виплаченого страхового відшкодування, розмір витрат на відновлення пошкодженого майна, а тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача завданих їй пошкодженням автомобіля «OPEL CORSA», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , матеріальних збитків з вини ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідача не встановлено складу цивільного правопорушення, так як позивач не надала суду доказів порушення її прав відповідачем. Таким чином суд не вбачав підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

Не погодилася із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , її представником подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на незаконність, необґрунтованість рішення суду, у зв`язку з неповним дослідженням обставин справи, та їх неправильною оцінкою.

Представник позивача вказує на те, що враховуючи вимоги ст. 1194 ЦК України, та висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №205/7747/18 та у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №645/3746/16, позивач вправі отримати з винного водія відшкодування різниці між фактичною вартістю ремонту (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці.

Зазначає, що аргументи відповідача та суду першої інстанції про те, що ремонтна калькуляція №12091 від 28 лютого 2024 року є не належним доказом на підтвердження завдання збитків власнику пошкодженого транспортного засобу, не заслуговують на увагу, оскільки під збитками слід розуміти фактичні витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати вже зроблені потерпілим або які мають бути ним зроблені.

Представник вказує, що надана позивачем ремонтна калькуляція №12091 по своїй суті і є звітом про оцінку завданого збитку, який формується за допомогою відповідного комп`ютерного програмного забезпечення, а тому не потребує підпису виконавця чи окремого звіту про оцінку завданого збитку. Отже, надана позивачем ремонтна калькуляція №12091, є належним доказом у справі, оскільки містить усі дані щодо розміру оціненої шкоди, як передбачено ст. ст. 22,29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак, суд першої інстанції не врахував, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування факту завдання позивачу матеріальної шкоди або завдання матеріальної шкоди в іншому розмірі, ніж було заявлено ОСОБА_1 .

Представник позивача також зазначає, що суд першої інстанції не приймаючи до уваги рахунок на оплату ремонту належного ОСОБА_1 автомобіля №02/043 від 23 лютого 2024 року не надав жодної оцінки наданим позивачем доказам проведення відновлювального ремонту автомобіля, а саме акту наданих послуг по ремонту автомобіля від 28 березня 2024 року на підставі рахунку на оплату №02/043 від 23 лютого 2024 року. Вказані докази є належними, та у своїй сукупності підтверджують фактичні витрати, яких позивач зазнала у зв`язку з пошкодженням речі, розмір завданого позивачу збитку внаслідок ДТП та різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля позивача та страховою виплатою, здійснених в межах ліміту відповідальності з урахуванням фізичного зносу цього автомобіля. Таким чином, суд першої інстанції порушив принцип змагальності, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення.

Представник позивача також звертає увагу на те, що суд першої інстанції фактично відмовив у позові з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем має бути страховик, та з підстав недоведеності позовних вимог, однак вказані підстави є взаємовиключними.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то представник позивача вказує на те, що надані позивачем докази в сукупності підтверджують, що позивачу протиправними діями відповідача, які призвели до ДТП було завдано моральну шкоду, яка перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із цими діями відповідача. Однак, обставини виникнення ДТП взагалі не були встановлені судом першої інстанції. Факт вини відповідача у ДТП встановлений постановою у справі про адміністративне правопорушення. Однак, суд першої інстанції безпідставно не врахував доводів позивача про порушення її нормального ритму життя, про наявність перешкод у реалізації її життєвих планів, оскільки вона була позбавлена можливості користуватись автомобілем протягом 3-х місяців, а також глибину фізичних та душевних страждань завданих їй у зв`язку з пошкодженням її транспортного засобу, внаслідок неправомірних дій відповідача. При цьому, відповідач категорично відмовилась відшкодовувати завдані нею збитки в повному розмірі.

Представник позивача також зазначає орієнтовний розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, які позивач понесла та планує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, та який складає 10000,00 грн. Детальний розрахунок та опис робіт будуть надані в порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, просить долучити до матеріалів справи докази листування позивача з представником ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» та відповідь ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» на адвокатський запит разом з розрахунками суми страхового відшкодування та ремонтною калькуляцією №12091 від 28 лютого 2024 року.

Скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в суді.

Відповідач вказує, що позивач дійшла згоди відносно розміру страхового відшкодування та їй були сплачені кошти у розмірі 40000,00 грн, позивач надала добровільну згоду на сплату їй саме такої суми.

Зазначає, що матеріали справи не містять фактичних затрат понесених позивачем на відновлення (ремонт) автомобіля. Надана позивачем копія ремонтної калькуляції не є належним доказом у справі, оскільки не містить даних щодо розміру оціненої шкоди, виконавця даної калькуляції.

В матеріалах справи відсутня експертна оцінка вартості ремонтну автомобіля, яка є обов`язковою для такої категорії справ, оскільки не можливо визначити дійсну вартість пошкоджень, а надана копія ремонтної калькуляції №12091 від 28 лютого 2024 року виконана з грубим порушенням законодавства України і не може бути підставою для покладення відповідальності на відповідача.

Представник відповідача також вказує на те, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження розміру моральної шкоди.

На підставі викладеного, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача Бризгалова А.І. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про її задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованими, просила залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 04 січня 2024 року о 08.08 год. в с. Софіївська Борщагівка на перехресті вулиць Соборна-Шалімова, водій ОСОБА_2 керувала транспортним засобом «FORD», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на регульованому перехресті при зеленому сигналі світлофора, не надала дорогу транспортному засобу OPEL CORSA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , котрий рухався в зустрічному напрямку прямо, в результаті чого здійснила з ним зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріального збитку.

Вказані обставини встановлені постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року у справі № 369/744/24, якою ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян - 850 грн в дохід держави (а.с.29).

Транспортний засіб «OPEL CORSA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та застрахований згідно полісу ОСЦІВВНТЗ № 216645892 у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (а.с. 14, 22).

Згідно полісу ОСЦІВВНТЗ № 217520609 транспортний засіб «FORD», реєстраційний номер НОМЕР_2 застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс», страхова сума за шкоду заподіяну майну визначена в розмірі 160000,00 грн (а.с.21).

ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.23). В заяві від 22 лютого 2024 року адресованій ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» ОСОБА_1 погодила суму страхового відшкодування у розмірі 40000,00 грн (а.с.24).

ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» в листі від 26 лютого 2024 року повідомило ОСОБА_1 про прийняття рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 40000,00 грн (а.с.28).

Згідно з копією ремонтної калькуляції № 12091 від 28 лютого 2024 року, вартість робіт згідно з описом, після вирахування зношення запчастин (70% - 52370,77 грн) становить 38024 грн (без ПДВ), загальна сума з ПДВ становить 45629 грн (а.с.31-32,34-35).

Згідно з рахунком на оплату №02/043 від 23 лютого 2024 року, складеним ФОП ОСОБА_3 вартість послуг з ремонту для ОСОБА_1 визначена в розмірі 105334 грн (а.с.33, 36).

28 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Антосин Р.С. направив на адресу представника ОСОБА_2 - адвоката Бризгалової А.І. вимогу, в якій просив про відшкодування в розмірі 65334 грн (а.с.16-18).

13 червня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Антосин Р.С. направив на адресу представника ОСОБА_2 - адвоката Бризгалової А.І. заперечення на вимогу від 28 травня 2024 року (а.с.37-38).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

У ч.ч. 1,2 ст. 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст. 1187 ЦК України).

У ст. 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 569/13697/15-ц, залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати.

Аналогічні висновки наведені і в постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №333/2096/17, від 13 грудня 2023 року у справі № 727/11739/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 759/28079/21.

Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц також звертала увагу на те, що, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З постанов Верховного Суду від 17 листопада 2018 року у справі № 911/205/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 237/142/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 вбачається застосування доктрини заборони суперечливої поведінки без обмежень певною сферою.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З наведених вище обставин справи вбачається, що 04 січня 2024 року в с. Софіївська Борщагівка на перехресті вулиць Соборна-Шалімова відбулась дорожньо-транспортна пригода з вини відповідача ОСОБА_2 , внаслідок якої належний позивачу транспортний засіб «OPEL CORSA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зазнав механічних пошкоджень, що завдало позивачу матеріальних збитків. Вказані обставини встановлені судовим рішенням у справі про адміністративне правопорушення, а тому не підлягають доказуванню у межах цієї справи.

На момент вчинення ДТП транспортний засіб відповідача «FORD», реєстраційний номер НОМЕР_2 був застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс», страхова сума за шкоду заподіяну майну була визначена в розмірі 160000,00 грн

Позивач діючи добровільно, на власний розсуд погодилась із розміром страхового відшкодування ПрАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» в сумі 40000,00 грн, підписавши узгодження та отримавши вказану виплату. А отже підписавши вказане узгодження на власний розсуд погодилась із розміром запропонованого страхового відшкодування та з правовими наслідками такої виплати.

Слід також звернути увагу на те, що матеріали справи не місять належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого позивачем розміру відшкодування, оскільки ремонтна калькуляція не є висновком спеціаліста і взагалі не містить даних про особу яка його склала, рахунок на оплату послуг не містить даних про транспортний засіб, а також не підтверджує понесені фактичні витрати на відновлення транспортного засобу.

Враховуючи, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-IV у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, то правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_2 суми відшкодування не вбачається, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

При зверненні до суду з позовом позивачем завлено про відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 40000,00 грн, а підставою визначено відмову відповідача від здійснення відшкодування у позасудовому порядку.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними дією чи бездіяльністю фізичної чи юридичної особи виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У вказаній категорії справ позивач має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і заподіяною шкодою, розмір завданої шкоди.

Матеріали справи не містять даних про те що дії відповідача є неправомірними, такими що суперечать вимогам чинного законодавства, завдали шкоди позивачу. У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи судом не встановлено складу цивільного правопорушення з боку відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

А отже висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 суми відшкодування збитків в розмірі 65334,00 грн, та моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи наведені в апеляційній скарзі є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується апеляційний суд.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог і вимог апеляційної скарги позивача, в порядку визначеному ст.141 ЦПК України, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених нею судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 14 квітня 2025 року.