КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7877/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/15816/24

31 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лях Ігоря Дмитровича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Майстренка О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що у січні 2024 року до підприємства, де вона працює, надійшов запит № НОМЕР_3 від 19 грудня 2023 року приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., з постановою приватного виконавця ВП НОМЕР_4 від 23 листопада 2021 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. З цих документів їй стало відомо про стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» 51 538,00 грн за кредитним зобов?язанням.

Зазначала, що вона жодних кредитних правочинів із відповідачем не укладала та у позасудовому порядку звернулась до відповідача із запитами, на які Товариство з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» надіслало договір кредитної лінії № IU6771807 від 22 вересня 2020 року (номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії IU1119385), де вона вказана позичальником. На повторний запит Товариство з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» надало відповідь від 23 травня 2024 року №0297, в якій підтвердило, що під час видачі клієнту ОСОБА_1 кредитних коштів, зокрема, за договором № IU6771807 від 22 вересня 2020 року (номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії IU1119385) компанія виявила ознаки шахрайства та повідомила про це правоохоронні органи.

Позивач вважала, що відповідач визнав той факт, що під час видачі кредитних коштів за оспорюваним договором були виявлені ознаки шахрайства, а також враховуючи те, що відсутні докази як реєстрації позивача в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, так і докази того, що саме позивачем було отримано та застосовано будь-яким способом одноразовий ідентифікатор електронного підпису для укладення договору, та отримання саме позивачем коштів згідно кредитного договору, тому наявні правові підстави для захисту її прав шляхом визнання кредитного договору недійсним.

З урахуванням викладених обставин, посилаючись на те, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та зазначені у ньому умови порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», позивач ОСОБА_1 просила суд визнати договір кредитної лінії № IU6771807 від 22 вересня 2020 року (номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії IU1119385), укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс», недійсним. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на її користь судовий збір та витрати на правову допомогу.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про визнання договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лях Ігор Дмитрович подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати недійсним договір кредитної лінії № IU6771807 від 22 вересня 2020 року (вн. № IU1119385), укладений між позивачкою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс», що є підставою для видалення персональних даних позивачки з баз даних відповідача та Бюро кредитних історій.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповно з`ясував та використав недоведені обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, поверхнево дослідив та оцінив наявні докази, що призвело до неправильних висновків і відмови у належному судовому захисті позивачки, що призвело до порушення її правана справедливий суд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення не можна вважати ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України), а дії суду першої інстанції не відповідають завданню цивільного судочинства щодо справедливого і неупередженого вирішення справи, забезпеченню змагальності сторін (ст. ст. 2, 12 ЦПК України).

Зазначає, що за подібним обсягом відсутності доказів, а саме: того, що саме позивачем було застосовано будь-яким способом ідентифікатор електронного підпису; того, що саме позивачем було отримано одноразовий ідентифікатора; реєстрації саме позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача; отримання саме позивачем коштів згідно оспорюваного кредитного договору, Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 757/40209/20 (провадження № 61-10924св21) під час розгляду аналогічних спірних правовідносин визнавав недійними кредитні договори, що підтверджує помилковість висновків суду першої інстанції у справі, яка переглядається.

Також, суд першої інстанції безпідставно змінив подані відповідачем фактичні дані (докази), які буди покладені в основу формування висновків оскаржуваного рішення, оскільки зазначену судом підставу щодо «припинення договору» відзив відповідача не містить.

До того ж, під час підтвердження обставин справи одночасно з позовом позивачка подала клопотання про витребування доказів, у якому просила суд витребувати у відповідача інформацію про спосіб надання кредиту позивачці, банківську установу на рахунки якої надавалися кредитні кошти за договором кредитної лінії № IU8602802 від 22.09.2020 року (номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії IU8690265), укладеним між позивачкою і відповідачем;інформацію про рахунки, карткові рахунки на які відповідачем перераховувалися кредитні кошти за договором кредитної лінії № IU8602802 від 22.09.2020 року (номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії IU8690265), укладеним між позивачкою і відповідачем; відому відповідачу дату та реєстраційний номер внесення в ЄРДР заяви відповідача вих. № 0053 від 09.02.2024 року до правоохоронних органів.

Ухвалою від 11липня 2024 року суд першої інстанції витребував у відповідача всі заявлені позивачкою у клопотанні докази. Проте, витребувані докази відповідач не надавав, про причини невиконання ухвали суд не повідомляв, ухилився від виконання ухвали суду, таким чином зловживав процесуальними правами.

В свою чергу, суд першої інстанції передбачені законом заходи процесуального впливу за невиконання ухвали суду (ст. 84 ЦПК України) до відповідача не застосовував, передбачену можливість визнання обставин, для з`ясування яких витребовувалися докази,проігнорував, залишив це поза увагою, сформував позитивний для відповідача висновок у відсутність витребуваних доказів.

Сторона позивача вважає, що недобросовісне ставлення учасника справи (відповідача) до процесуальних обов`язків не може використовуватися судом для негативних для інших учасників справи висновків.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою, що задоволення позовних вимог про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним буде достатнім та ефективним для захисту порушених прав позивачки, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" визнання кредитного договору недійсним є підставою для його вилучення з кредитної історії.

Наведена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №619/598/21 (провадження № 61-20498 св 21), якою позовні вимоги були задоволені, а кредитний договір було визнано недійсним.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою підтвердження відповідачем «.... повного виконання зобов`язань за оспорюваним договором», що відповідно до пункту 49 правових висновків Великої Палати Верховного Суду, сформованих у постанові від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (поводження № 14-144 цс 18) виключає можливість вважати договір неукладеним.

Натомість, наведені судом першої інстанції висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, як такі, що стосуються справи, мають різні предмети спору, підстави, зміст позовних вимог і встановлені судами обставини, що свідчить про помилковість застосування їх судом першої інстанції під час вирішення нашої справи.

Відповідно до статті 134 ЦПК України, сторона позивача подала попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу (правову) допомогу, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції, що становить 8000 грн, а докази остаточного розміру витрат, які позивач сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, буде подано протягом встановленого частиною 8 статті 141 ЦПК України строку.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 , її представник адвокат Лях Ігор Дмитрович та представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю « Інстафінанс» не з?явивились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.09.2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» було укладено в електронній формі договір кредитної лінії JU 6771807, номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії ІU119385 (а.с. 29).

Відповідно до умов вказаного договору сума позики становить 3 800 грн, зі сплатою процентів в сумі 1,5 %, строком сплати позики до 29.09.2020 року.

Договір підписано за допопомогою ЕЦП ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс».

22.09.2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» було видано довідку про те, що станом на 22.09.2020 року заборгованість за договором кредитної лінії JU 6771807 відсутня, договір закрито (а.с. 64).

09.02.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» сформувано заяву вих №0053, підписану представником Новосад Ю.Б. за довіреністю від 29.12.2023 року №139, адресовану начальнику Солом`янського управління поліції ГУНП в місті Києві про те, що в ході виконання внутрішньої перевірки обставин видачі окремих кредитів товариством був встановлений факг, що дає підстави вважати, що невідома(-і) особа (-и), використовуючи персональні дані гр. ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), здійснили кредитне шахрайство, завдавши заявникові майнової шкоди на суму 17 200,00 грн.

Суть порушення. Невідомі особи, скориставшись уразливістю та недосконалістю систем мобільного зв`язку, заволоділи персональними даними гр. ОСОБА_1 шляхом, ймовірно, купівлі мобільного номеру телефону НОМЕР_2 , який був вказаний при укладанні кредитного договору, як фінансовий номер та знаходиться в бюро кредитних історій, починаючи з 12.03.2016 року, отримали кредитні кошти від заявника на ім`я гр. ОСОБА_1 .

Використовуючи наявну у них персональну інформацію гр. ОСОБА_1 невідомі особи використали веб-портали Компанії: ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та, маючи несанкціонований доступ до мобільного (фінансового) номеру, який зазначений в кредитній історії (базі даних) УБКІ, але не використовується гр. ОСОБА_1 вже тривалий час - більше року, свідомо та цілеспрямовано вчинили шахрайські дії для заволодіння грошовими коштами компанії, як кредитними, оформленням боргових зобовязань на ім`я гр. ОСОБА_1 .

Таким чином, вважаємо, що у даній заяві належним чином наведені факти про наявність у вишезазначених діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

10.05.2024 року представником ОСОБА_1 адвокатом Лях Ігорем Дмитровичем Товариству з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» направлено адвокатський запит.

23.05.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» надано відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_1 адвоката Лях Ігоря Дмитровича, яким повідомлено, що під час видачі клієнту кредитних коштів за договорами № JU 8602802 (вн. № JU8690265) від 22.09.2020 року, № JU 6771807 (вн. № JU 1119385) від 22.09.2020 року, № JU 5748919 (вн. № JU 8415832) від 22.09.2020 року та № JU 4400587 (вн. № JU 7193406) від 22.09.2020 року компанія виявила ознаки шахрайства та повідомила про це правоохоронні органии шляхом направлення заяви за вих №0053 від 09.02.2024 року.

Станом на 23.05.2024 року відсутня інформація про реєстраціний номер та дату внесення інформації в ЄРДР.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про визнання договору недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку, що за вказаних обставин матеріали справи не містять належних та допустимих доказів недійсності правочину, який за цих же обставин є неукладеним.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року не відповідає.

Відповідно до статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції встановлено, що 22.09.2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» було укладено в електронній формі договір кредитної лінії JU 6771807, номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії ІU119385. Договір підписано за допопомогою ЕЦП ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс».

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів зазначає, що в оспорюваному договорі не зазначено банківський рахунок ОСОБА_1 , не зазначено номер її банківської карти, як і не зазначено, що позика надається позичальнику готівкою через касу кредитора.

Відповідачем не надано, а матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу з якого достеменно вбачалося б перерахування відповідачем на банківський рахунок/банківську карту ОСОБА_1 та/або видачу їй готівкою через касу фінансової установи кредитних коштів за договором від 22.09.2020 року JU 6771807, номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії ІU119385.

Відповідачем також не надано жодного належного та допустимого доказу, з якого достемннно вбачалося б, що саме ОСОБА_1 через особистий кабінет на вебсайті відповідача подавала заявку на отримання кредиту; підтверджувала умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки; за допомогою засобів зв`язкуотримувалаодноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який нею було використано для підтвердження підписання кредитного договору.

Навпаки, із наявних в матеріалах справи доказів, а саме - із заяви за вих №0053 від 09.02.2024 року про вчинення кримінального правопорушення, відповіді на адвокатський запит від 23.05.2024 року вбачається, що під час перевірки видачі ОСОБА_1 кредитних коштів, зокрема, за оспорюваним договором № JU 6771807 (вн. № JU 1119385) від 22.09.2020, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» виявило ознаки кредитного шахрайства, яке полягало в тому, що невідомі особи, скориставшись уразливістю та недосконалістю систем мобільного зв`язку, заволоділи персональними даними гр. ОСОБА_1 шляхом, ймовірно, купівлі мобільного номеру телефону НОМЕР_2 , який був вказаний при укладанні кредитного договору, як фінансовий номер та знаходиться в бюро кредитних історій починаючи з 12.03.2016, отримали кредитні кошти від відповідача на ім`я гр. ОСОБА_1 .

Використовуючи наявну у них персональну інформацію гр. ОСОБА_1 , невідомі особи використали веб-портали компанії: (https://www.dinero.ua, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та, маючи несанкціонований доступ до мобільного (фінансового) номеру, який зазначений у кредитній історії (базі даних) УБКІ, але не використовується гр. ОСОБА_1 вже тривалий час - більше року, свідомо та цілеспрямовано вчинили шахрайські дії для заволодіння грошовими коштами компанії, як кредитними, оформлення боргових зобовязань на ім`я гр. ОСОБА_1 .

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» в заяві за вих №0053 від 09.02.2024 року самостійно визнало факти наявності у діях невідомих осіб ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Отже, за відсутності належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин укладено саме позивачкою, а не будь-якою іншою особою, та за відсутності її волевиявлення на укладання оспорюваного правочину і належних доказів отримання саме позивачкою вказаних кредитних коштів, та не спростування відповідачем зазначених обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки кредитний договір від 22.09.2020 року JU 6771807, номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії ІU119385 не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та зазначені у ньому умови порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 199/7148/20 (провадження № 61-18880св21), від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20 (провадження № 61-11009св22), від 26 лютого 2024 рокуу справі №752/6020/21 (провадження № 61-8188св23).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лях Ігоря Дмитровича підлягає задоволенню, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору кредитної лінії № IU6771807 від 22 вересня 2020 року (номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії IU1119385), укладеного від імені ОСОБА_1 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс».

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч.8 ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

26.01.2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюром «Лях І» було укладено договір про надання правової допомоги №6/24.

16.06.2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюром «Лях І» було укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 26.01.2024 року №6/24, якою сторони доповнили договір пунктом 4.2.1 в наступній редакції

«4.2.1. Вартість послуг Адвокатського бюро за надану правову допомогу Клієнту у справах про визнання кредитних договорів (договору) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» недійсними встановлюється у фіксованому розмірі - 20 000,00 грн по кожній справі. Оплата за цю правову допомогу здійснюється клієнтом протягом 90 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили і виставлення рахунку».

02.07.2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюром «Лях І» було підписано детальний опис робіт по договору про надання правової допомоги від 26.01.2024 року №6/24, згідно якого Адвокатським бюром «Лях І» були виконані наступні роботи (надані послуги): надання правової інформації, консультація Клієнта і роз`яснення з правових питань судової практики, що стосуються вирішення подібних спірних правовідносин про визнання недійсними кредитних договорів (договорів кредитної лінії), перевірка обгрунтованості правової позиції, складення і подання позовноїзаяви «про захист прав споживача, визнання недійсним договору кредитної лінйї № 16771807 6ід 22.09.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» та Клієнткою, складання клопотанням «про витребування доказів» (перевірка змісту/обгрунтування).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2024 у справі № 910/5724/23 висловив правову позицію про те, що в матеріалах справи відсутня конкретизація наданих усних консультацій протягом 2 год, а з огляду на предмет та підстави позову, однотипність та стандартність справи, Суд ставить під сумнів їх реальність. Відтак у цій частині заява позивача не підлягає задоволенню.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Позивачем заявлено до стягнення витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції в сумі 20 000,00 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн є завищеними та належним чином не обґрунтованими.

З огляду на те, що предмет спору в даній справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними та, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу понесених в суді першої інстанції у розмірі 7000 грн.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лях Ігоря Дмитровича задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги в загальному розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 203, 205, 207, 215, 626, 628, 638, 639, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 12 Закону України « Про електронну комерцію», ст. 1 Закону України « Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст.81, 89, 133, 137, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лях Ігоря Дмитровича задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір кредитної лінії № IU6771807 від 22 вересня 2020 року (номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії IU1119385), укладений від імені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» ().

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, що складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, у розмірі 9 422,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: