Унікальний номер справи 363/6478/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7302/2025
Головуючий у суді першої інстанції Т.В. Шубочкіна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

11 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

учасники справи

стягувач Комунальне підприємство «Управляюча компанія»

Вишгородської міської ради

боржник ОСОБА_1

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2025 року,

у с т а н о в и в :

У грудні 2024 року КП «Управляюча компанія» Вишгородської міської ради звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком, що утворилась за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.10.2022 по 30.11.2024 у сумі 20 693,29 грн.

23 грудня 2024 року Вишгородським районним судом Київської області видано судовий наказ за вказаною вище заявою КП «Управляюча компанія» Вишгородської міської ради.

09 січня 2025 року представник ОСОБА_2 в інтересах боржника ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування судового наказу.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу у справі № 363/6478/24 виданого Вишгородським районним судом Київської області 23.12.2024 залишено без розгляду та повернуто її заявнику.

15.01.2025 представник ОСОБА_2 в інтересах боржника ОСОБА_1 звернулась повторно до суду із заявою про скасування судового наказу.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.01.2025 боржнику відмовлено у поновленні процесуального строку. Повернуто заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу виданого 23 грудня 2024 року Вишгородським районним судом Київської області заявнику.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що боржником пропущений строк для звернення до суду із заявою про скасування судового наказу, встановлений частиною першою статті 170 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що в оскаржуваній ухвалі, суд не вказує жодної підстави для відмови у прийнятті заяви про скасування судового наказу від 23.12.2024 по справі № 363/6478/24, не зазначає жодної невідповідності заяви вимогам ст. 170 ЦПК України, але протиправно відмовляє в поновленні строку на подання заяви, ігнорує свою ж ухвалу від 10.01.2025, в якій судом було зазначено «усунути недоліки та повторно подати заяву». Судом протиправно не взято до уваги підстави для поновлення строку на подання заяви про скасування судового рішення.

Відзив стягувача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові). Відповідно до пункту 10 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відмови поновити пропущений процесуальний строк.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Згідно частини 1 статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 2 статті 171 ЦПК України передбачено, що заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною 1 статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяв.

Главою 6 розділу 1 ЦПК України унормовано загальне застосування процесуальних строків у цивільному судочинстві. Так, строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що «правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».

Аналізуючи неведені норми можливо зробити висновок, що право звернення до суду, воно ж право на судовий захист, не є абсолютним. Законодавцем установлено чіткі вимоги, у тому числі, щодо необхідності дотримання особою, яка звертається до суду, установлених законом строків такого звернення.

Із аналізу положень статей 170 та 171 ЦПК України можливо зробити висновок, що на суд не покладено безумовного обов`язку поновлювати пропущений процесуальний строк лише за фактом звернення заявника до суду із відповідним клопотанням, проте суд наділений правом поновити такий строк у разі доведення заявником пропуску процесуального строку з поважних причин. Убачаючи об`єктивну поважність причин пропуску заявником процесуального строку, суд, з метою дотримання процесуальних прав всіх учасників справи та діючи в межах завдань цивільного судочинства, поновлює такий строк. Разом з тим, законодавством на суд покладено обов`язок обґрунтовувати ухвалене рішення щодо поновлення пропущеного процесуального строку, оскільки безпідставне поновлення такого строку може порушити принцип юридичної визначеності.

Тобто, суд з урахуванням конкретних обставин справи повинен оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку і залежно від встановленого, - вирішити питання про поновлення або відмову в поновленні цього строку.

При цьому, слід зауважити, що обов`язок доказування власних доводів та обставин, на які посилається особа, за загальним правилом покладено на таку особу. Також доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як це передбачено приписами статті 81 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 лютого 2024 року (справа №990/270/23) зазначила: «… поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду».

Отже, з наведеного убачається, що для задоволення клопотання особи про поновлення пропущеного процесуального строку необхідна наявність одночасно декількох складників:

- реальна перешкода або наявність ускладнюючих чинників, які об`єктивно позбавили заявника можливості вчасно звернутись до суду, тобто такі чинники перебували поза волею заявника;

- підтвердження належними і допустимими доказами ускладнюючих обставин, які призвели до пропуску процесуального строку;

- належна зацікавленість заявника у вчасній реалізації процесуальних прав;

- фактичне звернення до суду у найкоротші строки з моменту закінчення установленого процесуального строку.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 ЦПК України).

Судом встановлено, що копія судового наказу Вишгородським районним судом Київської області від 23 грудня 2024 року у справі № 363/6478/24 разом із доданими до нього документами була направлена на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), проте доказів вручення поштового відправлення адресату матеріали справи не містять.

26 грудня 2024 року представник боржника за довіреністю - ОСОБА_2 подала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді та 27.12.2024 на її електронну пошту та до електронного кабінету було надіслано матеріали справи та судовий наказ.

09 січня 2025 року представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування судового наказу.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу у справі № 363/6478/24 виданого Вишгородським районним судом Київської області 23.12.2024 залишено без розгляду та повернуто її заявнику.

Повертаючи заяву, судом зазначено, що адвокатом до заяви не долучено Договору про надання правничої (правової ) допомоги, а отже суд дійшов висновку, що подана заява ОСОБА_1 підписана представником за відсутності підтвердження повноважень такої особи на підписання заяви.

З огляду на вимоги ч. 6 ст. 170 ЦПК України, суд вважав за необхідне заяву про скасування судового наказу повернути заявнику, при цьому судом роз`яснено, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, які стали підставою для її повернення.

Повертаючи ухвалою Вишгородського районного суду від 16.01.2025 повторно подану заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу виданого 23.12.2024 Вишгородським районним судом Київської області, суд не вбачав підстав для поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу, оскільки, на думку суду, боржником не наведено ґрунтовних поважних причин пропуску строку.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів погодитися не може, зважаючи на ту обставину, що в матеріалах справи відсутні докази вручення заявнику ОСОБА_1 або його представнику судового наказу виданого 23.12.2024 Вишгородським районним судом Київської області.

Отже, представником ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувшись 09.01.2025 до Вишгородського районного суду із заявою про скасування судового наказу, строк на подання такої заяви пропущено не було.

15.01.2025 звертаючись повторно до суду із заявою про скасування судового наказу заявником заявлено клопотання про поновлення строку на подання такої заяви, який підлягає поновленню.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про повернення заяви заявнику.

Колегія суддів зауважує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідно скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 16.01.2025 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна