КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4059/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, трьох процентів річних та пені.

Позов мотивував тим, що між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком (далі ЗАТ КБ) «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», у період з 14 жовтня 2004 року до 27 грудня 2004 року укладено 32 договори депозитних вкладів на загальну суму у розмірі 2 760 640 доларів США строком на три місяці кожний.

По закінченню строку вкладів, він неодноразово звертався до банку з вимогою про повернення коштів та нарахованих відсотків, проте службовими особами банку йому повідомлялось про тимчасову неможливість такого повернення.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь кошти за договорами банківських вкладів у загальній сумі 8 217 373,60 доларів США та 10 666 012 940,20 грн., з яких: 2 760 640 доларів США - номінальна сума вкладів; 78 949,80 доларів США - проценти за три місяці строку дії депозитних договорів; 4 225 207,45 доларів США - проценти за період після закінчення строку депозитних договорів; 1 152 576,35 доларів США - 3 % річних; 429 751 921,52 долар США - пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживача», що еквівалентно 10 666 012 940,20 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договорами депозитного вкладу суму вкладів у розмірі 1 890 640 доларів США; відсотки за договорами у розмірі 78 432,49 доларів США; 3 % річних у розмірі 170 312,99 доларів США; пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 183 176,23 грн., а всього - 2 139 385,48 доларів США, 183 176,23 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 419 976,11 доларів США, які складаються з: 1 940 640 доларів США - номінальна сума вкладів; 56 671,32 доларів США - проценти за три місяці строку дії депозитних договорів; 242 857,34 грн. - проценти за ставкою «на вимогу» (1 %) за період часу після закінчення строків депозитних договорів до 03 травня 2017 року; 4 990,35 доларів США - проценти за ставкою «на вимогу» (0,01 %) за період часу з 04 травня 2017 року до 01 листопада 2019 року; 174 817,10 доларів США - 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за 1096 днів; 68 025 525 грн. - пеня.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року та від 21 липня 2020 року в постанові Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року виправлено описки та арифметичні помилки.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживача» у цій справі.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в зазначеній частині визнано нечинними.

Провадження у цій справі в частині позовних вимог про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживача», закрито.

Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 адвоката Лупейка О.В. задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, трьох процентів річних скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом зазначено, що банк у своїх запереченнях проти позовних вимог ОСОБА_1 стверджував про недотримання форми договорів банківського вкладу, оскільки зазначені договори не були підписані уповноваженою від банку особою. Зі слів позивача договори підписував працівник банку ОСОБА_2.

При цьому меморіальні ордери, надані позивачем на підтвердження внесення коштів за депозитними договорами, не містять всіх необхідних реквізитів, передбачених пунктом 8 Глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» Розділу III «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Національного банку України від 14 серпня 2003 № 337, як про те вказав суд апеляційної інстанції, оскільки в них не вказано номерів рахунків, між якими здійснюється валютна операція.

Застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) суд апеляційної інстанції не перевірив, чи був працівник банку - ОСОБА_2., який, зі слів позивача, підписував спірні депозитні договори та, фактично, отримував кошти від ОСОБА_1 , уповноважений банком на відповідні дії.

Востаннє уточнивши позовні вимоги в травні 2024 року, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням заяви про часткову відмову від позовних вимог, визнання позивачем розрахунків відповідача щодо нарахування процентів на депозит «на вимогу» та застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення 3 % річних за ст. 625 ЦК України, а саме стягнути на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» кошти за договорами банківського вкладу у доларах США в загальній сумі 2 418 621,33 долари США, з яких 1 940 640 долари США - номінальна сума вкладів за 30 депозитними договорами, 56 061,23 долари США - проценти за 3 місяці строку дії депозитних договорів, 242 074, 40 долари США - проценти за ставкою на вимогу 1 % за період після закінчення строків депозитних договорів до 03 травня 2017 року включно, 497,46 долари США - проценти за період з 04 травня 2017 року по 01 листопада 2019 року за ставкою на вимогу 0,01 %, 179 348,24 долари США - 3 % річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за 1096 днів перед зверненням з позовом до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення описок від 19 листопада 2024 року, позов задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договорами банківського вкладу у доларах США: за договором №0s01756378 від 14 жовтня 2004 року; договором №0s01756379 від 14 жовтня 2004 року; договором №0s01756380 від 14 жовтня 2004 року; договором №0s01756381 від 14 жовтня 2004 року; договором №0s01756384 від 14 жовтня 2004 року; договором №0s01756424 від 19 листопада 2004 року; договором №077s756972 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756973 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756974 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756975 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756976 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756977 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756978 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756979 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756980 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756981 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756982 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756983 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756984 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756985 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756986 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756987 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756988 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756989 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756990 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756991 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756992 від 27 грудня 2004 року; договором 6993 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756994 від 27 грудня 2004 року; договором №077s756971 від 27 грудня 2004 року, у загальній сумі 2 176 049,47 дол. США, з яких сума вкладів 1 940 640,00 дол. США, проценти 56 061,23 дол. США за три місяці строку дії депозитних договорів; 3 % річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України 179 348,24 дол. США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 9605 грн. В решті позову відмовлено.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові, а в іншій частині судове рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду від 22 лютого 2023 року, яким рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, 3 % річних було скасовано та направлено справу на новий розгляд.

Вказував, що банк у своїх запереченнях проти позовних вимог ОСОБА_1 стверджував про недотримання форми договорів банківського вкладу, оскільки зазначені договори не були підписані уповноваженою від банку особою. Зі слів позивача, договори підписував працівник банку ОСОБА_2 .

При цьому меморіальні ордери, надані позивачем на підтвердження внесення коштів за депозитними договорами, не містять всіх необхідних реквізитів, передбачених п. 8 глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» Розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, як про те вказав суд апеляційної інстанції, оскільки в них не вказано номерів рахунків, між якими здійснюється валютна операція. Застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи був ОСОБА_2 , який, зі слів позивача, підписував спірні депозитні договори та фактично отримував кошти від ОСОБА_1 , уповноважений банком на такі дії.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позову, додавав до свого відзиву на заяву про зміну предмету позову, довідку від 20 листопада 2006 року та копії довіреностей на ім`я директора Правобережного відділення ОСОБА_3., та заступника директора Правобережного відділення ОСОБА_4., на підтвердження тієї обставини, що працівник банку ОСОБА_2 в момент укладення спірних договорів не був уповноважений на підписання договорів, пов`язаних з розміщенням коштів, по яким банк приймає зобов`язання.

Щодо наявності правовідносин між позивачем та відповідачем, наводив зміст ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1058, 1059 ЦК України, вимоги Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 513, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній і іноземній валюті, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492, вказував, що договір банківського вкладу вважається укладеним з моменту зарахування коштів на депозитний рахунок вкладника. Серед наданих позивачем документів в обґрунтування позовних вимог відсутні документи, які підтверджують дотримання письмової форми договорів про депозитний вклад та внесення грошових коштів до АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, для оформлення банківського вкладу в обов`язковому порядку відкривається особистий рахунок клієнта на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу. Спірні договори про банківський вклад не містять даних про відкриті рахунки банківського вкладу, їх також не надано позивачем.

Наголошував, що суд першої інстанції мотивував рішення про часткове задоволення позовних вимог, зокрема, наявністю оригіналів меморіальних ордерів. При цьому меморіальні ордери не відповідають вимогам чинного законодавства з урахуванням того, що грошові кошти начебто вносились готівкою, а меморіальний ордер складається при безготівкових розрахунках.

Крім того, надані ОСОБА_1 меморіальні ордери не містять необхідних реквізитів, за яких обставин ОСОБА_1 отримав ці ордери, ким і коли вони дійсно видані, достовірно невідомо.

Вказував, що для спростування належності та допустимості меморіальних ордерів як документів на підтвердження внесення готівки, банк надав копію висновку № 8264 судово-економічної експертизи в справі № 2-278/07 за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитних договорів та стягнення коштів по них. Висновки експертизи ґрунтуються на положеннях законодавства, яке регулює правовідносини з оформлення банківського вкладу та внесення готівки в касу банку. На підставі вищевикладеного та в силу положень ЦПК України надані позивачем меморіальні ордери є недопустимими доказами внесення ОСОБА_1 готівки за договорами про банківський депозит.

Зазначав, що до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» для внесення готівкових коштів ОСОБА_1 не звертався, про що неодноразово надавав пояснення, відсутність касових документів, які б відповідали вимогам закону, спростовує наявність правовідносин ОСОБА_1 з ПАТ КБ «ПриватБанк», що виключає будь-які несприятливі наслідки для банку.

Щодо судової практики, на яку посилався суд першої інстанції, підкреслював, що дані судові рішення стосуються реальних правовідносин між банками та клієнтами, які внесли гроші на депозит, у різних справах наявні різні фактичні обставини, до яких застосовано відповідний матеріальний закон, в кожній справі є особливі обставин, які підлягають застосуванню, тому беззаперечне застосування правової позиції, викладеної в судових рішеннях у інших справах, неправильно застосовувати до даної справи. Крім того, правова позиція Верховного Суду зводиться до необхідності встановлення, чим підтверджується в конкретній справі внесення готівки в касу банку, чи цей документ відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності.

Щодо неврахування судом положень податкового законодавства, вказував, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим кодексом України.

З метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання; з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення виникають питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку; з метою унеможливлення покладення обов`язку щодо сплати податків та зборів з доходу позивача за рахунок власних коштів банку (боржника), та оскільки чинним законодавством не передбачено роз`яснення порядку виконання рішення суду, - у випадку залишення суду першої інстанції без змін або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції вважав за необхідне зазначити в резолютивній частині рішення суду про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Вказував, що судом першої інстанції не перевірено зміст доказів позивача і відповідача, при цьому суд самостійно здійснив оцінку доказів, що згідно з матеріалами справи потребує спеціальних знань, в тому числі проведення відповідної експертизи. Отже, судом першої інстанції на порушення норм процесуального права не було здійснено оцінки доказів, а натомість перебрано на себе невластиві суду функції експерта.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, пояснював, що суд першої інстанції, досліджуючи надані відповідачем довідку від 20 листопада 2006 року та копії довіреностей на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , допитуючи в якості свідка ОСОБА_3 , дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_5 не був уповноважений підписувати дані договори. Крім того, як встановлено судом і не заперечувалось відповідачем, працівником банку ОСОБА_5 , який займав посаду заступника директора Правобережного відділення АТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровськ, депозитні договори укладались в різні дати, щодо нього порушена кримінальна справа за виявленими фактами розкрадання щодо 30 депозитних вкладників та коштів з карткових рахунків у Правобережному відділенні АТ КБ «ПриватБанк», позивач визнаний потерпілим, від слідства ОСОБА_5 переховується. Як неодноразово наголошував позивач, відповідачем, як банком - спеціальним суб`єктом з надання фінансових послуг не надано суду доказів щодо здійснення документування та контролю за наданням послуг розміщення банківського вкладу, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Спростовуючи аргументи відповідача про відсутність правовідносин з позивачем, вказував, що суд першої інстанції вмотивовано відхилив цей довід, пославшись на постанову Верховного Суду від 10 серпня 2020 року в справі № 206/2521/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , Лупейка О.В. про визнання договорів нікчемними, де між тими ж сторонами розглядалося питання про визнання нікчемними депозитних договорів в гривні, укладення яких відбулось в той же період, що і депозитних договорів у цій справі, факт укладення яких з боку банку було підтверджено такими ж меморіальними ордерами, і суди відмовили банку в задоволенні позову. У цій постанові зроблено висновок щодо дотримання письмової форми договору банківського вкладу.

Звертав увагу на зазначені в позові обставини закриття кримінального провадження щодо нього щодо нібито шахрайських дій із спробою заволодіння коштами банку (відповідача).

Тобто відповідач (його працівники) в період виникнення спірних правовідносин (укладення депозитних договорів протягом другої половини 2004 - січня 2005 року) підтверджували факт укладення таких договорів, крім самого договору, саме шляхом видачі меморіальних ордерів.

Щодо нібито неналежного оформлення меморіальних ордерів, якими позивач підтверджує свої вимоги, посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в постанові № 463/5896/14-ц щодо додержання письмової форми договору банківського вкладу.

Щодо зазначення нібито нерелевантної судової практики, на яку посилається суд, то відповідач не зазначає конкретно, яку саме судову практику він вважає не релевантною, але вказує на необхідність встановлення, чим підтверджується в конкретній справі внесення готівки в касу банку, чи цей документ відповідає вимогам, встановленим законом.

Наголошував, що судом першої інстанції докази укладення договору банківського вкладу, обставини їх укладення, подальші дії позивача щодо намагання повернути вклади оцінені судом у їх сукупності. Зокрема, оригінали договорів та меморіальних ордерів оглянуті судом та представником відповідача в судовому засіданні, вони підписані працівником банку та скріплені печаткою банку, підписи на меморіальних ордерах за висновком експерта зроблені працівником банку ОСОБА_5 , що не спростовано відповідачем.

Щодо твердження скаржника про неврахування судом положень податкового законодавства, вказував, що судом першої інстанції щодо зазначеного аргументу зроблено висновок про відхилення доводів відповідача, оскільки податкові зобов`язання сторін, які виникають в зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України. Такий висновок узгоджується з судовою практикою щодо цього питання, зокрема в постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року в справі № 461/2729/22.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в позові в частині стягнення процентів по договорам поза межами їх дії за ставкою 1 % та 0,1 %, суд першої інстанції виходив із того, що договори про депозит є розірваними з 26 травня 2005 року, з моменту розірвання договорів нарахування передбачених ним процентів припиняється, а починаючи з 26 травня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У даній частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції у частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в 2004 році уклали ряд договорів про депозитний вклад (а. с. 37 - 132 т. 1), зокрема:

14 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 0s01756378 про депозитний вклад на суму 282 640,00 доларів США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11% річних;

14 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 0s01756379 про депозитний вклад на суму 2000,00 доларів США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11% річних;

14 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 0s01756380 про депозитний вклад на суму 2000,00 доларів США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11% річних;

14 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 0s01756381 про депозитний вклад на суму 2000,00 доларів США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11% річних;

14 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 0s01756384 про депозитний вклад на суму 2000,00 доларів США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11% річних;

19 листопада 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 0s01756424 про депозитний вклад на суму 450 000,00 доларів США строком до 20 лютого 2005 року із процентною ставкою 11% річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756971 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756972 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756973 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756974 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756975 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756976 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756977 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756978 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756979 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756980 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756981 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756982 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756983 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756984 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756985 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756986 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756987 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756988 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756989 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756990 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756991 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756992 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756993 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756994 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних.

Пунктами 6, 9 договорів передбачалось, що вкладник має право на отримання нарахованих процентів по закінченню кожного періоду нарахування процентів, вказаного в п. 1 договору, прочинаючи з наступного робочого дня після дати укладення договору за цілу кількість періодів нарахування, які минули з моменту укладення договору. Сторони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності з діючим законодавством, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору.

На підставі вказаних договорів ОСОБА_1 внесені в касу банку суми у визначених розмірах, відповідно до оглянутих у судовому засіданні оригіналів меморіальних ордерів від 14 жовтня 2004 року №№ 01, 02, 03, 04, від 19 листопада 2004 року № 01, від 27 грудня 2004 року №№ 01, 02, 03, 04, 05, 06, 07, 08, 09, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24.

26 травня 2005 року ОСОБА_1 звертався до Правобережного відділення ПриватБанк з заявами про повернення вкладів та розірвання договорів про депозитний вклад (а. с. 167 - 190 т. 1), 01 червня 2005 року - з заявами про виплату процентів по вкладам (а. с. 191 - 198, 202 - 209 т. 1).

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2008 року в справі № 4-222/08 постанову слідчого СВ ЗГУ УМВС України в Запорізькій області від 12 лютого 2007 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ст. 15, 190 ч. 4 КК України скасовано, у порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ст. 15, 190 ч. 4 КК України відмовлено (а. с. 90 - 92 т. 2).

Листом ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 08 червня 2005 року повідомлено ОСОБА_1 на його заяви від 26 травня 2005 року, що в даний час з приводу обставин, вказаних у заявах, проводиться службова перевірка, після її завершення буде вирішено питання про повернення вкладів, про результати розгляду заяв по суті заявнику буде повідомлено в найближчий час (а. с. 210 т. 1).

Згідно висновку службового розслідування по факту виявлення і вилучення у заступника директора Правобережного відділення ПриватБанку ОСОБА_5 печатки прибуткової каси під № 25, встановлено, що з причин неналежного виконання головними бухгалтерами обов`язків по забезпеченню обліку печаток та штампів, а також відсутності належного контролю за діяльністю підпорядкованих співробітників з боку директора Правобережного відділення ОСОБА_3 , починаючи з листопада 2004 року, у відділенні малося дві печатки прибуткової каси під № 25, одна з яких необліковано знаходилась у ОСОБА_5 (а. с. 190 - 192 т. 6).

Згідно довідки Правобережного відділення ПриватБанку від 27 жовтня 2005 року, 27 грудня 2004 року колишнім заступником директора Правобережного відділення ПриватБанку ОСОБА_5 підписані договори про депозитні вклади, кожен на суму 50000 доларів США, № 077S756971, № 077S756972, № 077S756973, № 077S756974, № 077S756975, № 077S756976, № 077S756977, № 077S756978, № 077S756979, № 077S756980, № 077S756981, № 077S756982, № 077S756983, № 077S756984, № 077S756985, № 077S756986, № 077S756987, № 077S756988, № 077S756989, № 077S756990, № 077S756991, № 077S756992, № 077S756993, № 077S756994, дані договори до програмного комплексу банка не введені, по рахункам банка не обліковуються. Депозитні рахунки не відкривались. Номери договорів вказані довільно. По даним бухгалтерського обліку грошові кошти ОСОБА_1 в сумі 1 200 000 доларів США до банку не надходили (а. с. 25 т. 3).

Згідно висновку експерта від 09 вересня 2013 року № 42, складеного Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз СБУ в межах кримінальної справи № 0000015 від 18 січня 2013 року, підписи в графах «Виконавець» і «БАНК» в 48 договорах про депозитні вклади з виплатою процентів щомісячно: №№ 0s01756378, 0s01756379, 0s01756380, 0s01756381, 0s01756384 від 14 жовтня 2004 року, №№ 0s48756116, 0s48756117, 0s48756118, 0s48756119, 0s48756120, 0s48756121 від 25 жовтня 2004 року, № 0s48756128 від 04 листопада 2004 року, № 0s1756424 від 19 листопада 2004 року, №№ 0s1756519, 0s1756521, 0s1756524 від 03 грудня 2004 року, №№ 077S756971, 077S756972, 077S756973, 077S756974, 077S756975, 077S756976, 077S756977, 077S756978, 077S756979, 077S756980, 077S756981, 077S756982, 077S756983, 077S756984, 077S756985, 077S756986, 077S756987, 077S756988, 077S756989, 077S756990, 077S756991, 077S756992, 077S756993, 077S756994 від 27 грудня 2004 року виконані ОСОБА_5 .

Підписи в графі «Підписи» в 45 меморіальних ордерах: № 01 від 14 жовтня 2004 року (на суму 2000 доларів США), №№ 02-04 від 14 жовтня 2004 року, №№ 01-06 від 25 жовтня 2004 року, № 06 від 04 листопада 2004 року, № 01 від 19 листопада 2004 року, №№ 01-24 від 27 грудня 2004 року виконані ОСОБА_5 (а. с. 142 т. 1).

Листом ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 23 серпня 2005 року повідомлено ОСОБА_1 з приводу його звернення про повернення вкладів, що договори № 177S756063 - 177S756070 від 31 січня 2005 року, укладені кожен на суму 500000 грн., в базі даних ПриватБанку не числяться, грошові кошти по договорам до банку не надходили. В процесі проведення службового розслідування встановлено, що грошові кошти по договорам № 177S756063 - 177S756070 від 31 січня 2005 року, укладені кожен на суму 500000 грн., знаходяться в розпорядженні колишнього заступника керівника Правобережного відділення ПриватБанку ОСОБА_5 . В зв`язку з цим ПриватБанк звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів, в результаті розгляду заяви ПриватБанку слідчим відділенням Управління СБУ в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу по ст. 191 ч. 5 КК України. Предметом розгляду по даній справі є обставини, пов`язані з підписанням ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договорів про депозитний вклад з виплатою процентів № 177S756063 - 177S756070 від 31 січня 2005 року і зі зняттям грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 . З метою об`єктивного з`ясування всіх фактичних обставин просили з`явитися до старшого слідчого УСБУ в Дніпропетровській області для дачі показань по даній справі (а. с. 211 т. 1).

На а. с. 41 т. 2, 27 т. 3 знаходиться копія довіреності від 31 жовтня 2002 року № 432, якою ЗАТ КБ «ПриватБанк» уповноважує начальника відділу заощаджень та кредитування фізичних осіб Правобережного відділення ПриватБанку ОСОБА_5 укладати кредитні договори, при укладенні сума кожного кредитного договору не повинна перевищувати 10000 грн. або еквівалентної за курсом НБУ в іншій валюті.

Згідно довідки, виданої 20 листопада 2006 року директором Правобережного відділення ПриватБанку Костенко О.В., у Правобережному відділенні ПриватБанку на ОСОБА_5 в якості начальника відділу вкладів і кредитування діяла довіреність № 432 від 31 жовтня 2002 року на право підписання кредитних і інших договорів, пов`язаних із розміщенням коштів. При переміщенні ОСОБА_5 на посаду заступника директора відділення довіреність не була оформлена. Право на підписання договорів, пов`язаних з розміщенням коштів, по яким ПриватБанк приймає зобов`язання, мали директор Правобережного відділення ОСОБА_3 на підставі довіреності № 2486 від 10 листопада 2003 року та заступник директора Правобережного відділення ОСОБА_4. на підставі довіреності № 2496 від 14 листопада 2003 року (а. с. 42 т. 2, 26 т. 3).

Постановою слідчого від 24 травня 2005 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» про крадіжку належного йому майна шляхом зловживання службовим становищем в особливо великих розмірах порушено кримінальне провадження (а. с. 52 - 53 т. 2).

Постановою слідчого від 27 вересня 2005 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_5 , який раніше працював заступником директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк», за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України (а. с. 54 т. 2).

Постановою слідчого від 27 вересня 2005 року ОСОБА_5 , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, оголошено в розшук (а. с. 55 - 56 т. 2).

Згідно довідки, виданої старшим слідчим слідчого відділу УСБУ в Дніпропетровській області від 18 січня 2013 року, повідомлено, що подана заява про кримінальне правопорушення, а саме про те, що в період з січня 2001 року - липень 2003 року невстановленими співробітниками ПАТ КБ «ПриватБанк» вчинено розкрадання належних ОСОБА_1 грошових коштів за 255 депозитними вкладами відповідно до договорів, укладених між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 14 597 735,51 грн., та у період 2004 - 2005 років за 48 депозитними вкладами відповідно до договорів, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 2 816 413 доларів США, 295 877,39 євро, 4 400 080 грн., 18 січня 2013 року прийнята та зареєстрована в ЄРДР за № 0000015, розпочато досудове розслідування (а. с. 63 т. 2).

Листом Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 від 29 грудня 2016 року повідомлено, що на теперішній час досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000015 триває (а. с. 67 т. 2).

Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Дніпропетровській області від 23 вересня 2011 року визнано ОСОБА_1 потерпілим у кримінальній справі № 131 стосовно колишнього заступника директора Правобережного відділення КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України. Під час досудового слідства встановлено, що у 2003 - 2005 роках фізичні особи за участю заступника директора Правобережного відділення КБ «ПриватБанк» Липовського Ф.А. уклали договори про відкриття депозитних рахунків у Правобережному відділенні КБ «ПриватБанк», на які внесли депозитні кошти готівкою або шляхом перерахування коштів з раніше відкритих депозитних рахунків. В подальшому було встановлено, що частина депозитних договорів, що були укладені в установленому порядку і зареєстровані в банку, були без відома клієнтів розірвані і грошові кошти зняті колишнім заступником директора Правобережного відділення КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 , друга частина депозитних договорів не була ним зареєстрована в банку взагалі, грошові кошти внесені клієнтами по зазначених депозитних внесках, у касу банку не надходили і були привласнені заступником директора Правобережного відділення КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 . Допитаний як свідок під час досудового слідства у справі вкладник банку ОСОБА_1 показав, що він та його мати ОСОБА_7 в період часу з жовтня 2004 року по січень 2005 року, за участю заступника директора Правобережного відділення КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 уклали договори про відкриття депозитних рахунків у Правобережному відділенні КБ «ПриватБанк», на які він вніс кошти готівкою зокрема на суму 2 760 640 доларів, при цьому у подальшому, як йому стало відомо, дані грошові кошти без його відома і дозволу злочинно були зняті та привласнені ОСОБА_5 (а. с. 65 - 66 т. 2).

Згідно висновку № 8264 судово-економічної експертизи у справі № 2-278/07, складеного КНДІСЕ 21 вересня 2007 року за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів депозитних вкладів та стягнення коштів по них, при оформленні меморіальних ордерів, наданих позивачем, не дотримані вимоги нормативних актів НБУ, надані меморіальні ордери не можуть вважатися надходженням грошових коштів до каси банку (а. с. 30 - 36 т. 3).

Листом Національного банку України від 12 грудня 2011 року повідомлено ОСОБА_1 на його звернення, що у випадку, якщо виданий банком меморіальний ордер містить реквізити, передбачені п. 2.10 глави 2 розділу 4 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174, його можна вважати оформленням документу, що підтверджує внесення клієнтом готівки (а. с. 133 - 134 т. 1).

Згідно листа Національного банку України від 06 березня 2020 року на звернення АТ КБ «ПриватБанк», за інформацією, наданою Департаментом нагляду за фінансовими установами НБУ, у разі укладання зазначених у листі банку договорів з ОСОБА_1 , інформація про них мала б відображатися у формі № 625. Водночас, вибірковою перевіркою не виявлено у формі № 625 банку інформації про договори, укладені з ОСОБА_1 . Тобто, на запитувані звітні дати станом на 01 грудня 2016 року та 01 січня 2017 року вказана інформація у звітах за формою № 625 відсутня (а. с. 205 - 206 т. 3).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 23 травня 2023 року, банк наступним повідомляє, що договори про депозитний вклад № 0s01756378, № 0s01756379, № 0s01756380, № 0s01756381, № 0s01756384, № 0s01756424, № 077s0756972, № 077s0756973, № 077s0756974, № 077s0756975, № 077s0756976, № 077s0756977, № 077s0756978, № 077s0756979, № 077s0756980, № 077s0756981, № 077s0756982, № 077s0756983, № 077s0756984, № 077s0756985, № 077s0756986, № 077s0756987, № 077s0756988, № 077s0756989, № 077s0756990, № 077s0756991, № 077s0756992, № 077s0756993, № 077s0756994, № 0s1756519, № 0s01756521, № 0s01756524, № 077s0756971 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не укладались, на балансі банку ніколи не перебували, в програмних комплексах банку відсутні та ніколи не були зареєстровані. Суми грошових коштів, зазначені у договорах, до каси банку не надходили та на рахунках не обліковувалися. Крім того, 21 грудня 2016 року держава в особі Міністерства фінансів України набула права власності на 100 % акцій банку, відповідно з цієї дати держава є єдиним власником АТ КБ «ПриватБанк». Зобов`язання банку перед ОСОБА_1 за вищезазначеними договорами не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою (а. с. 24 т. 7).

Позивачем надано обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, а саме розмір нарахованих процентів за депозитними договорами 0s01756378 (7921,66 доларів США за вкладом 282640 доларів США під 11 % річних, 93 дні), № 0s01756379 (56,05 доларів США за вкладом 2000 доларів США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756380 (56,05 доларів США за вкладом 2000 доларів США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756381 (56,05 доларів США за вкладом 2000 доларів США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756384 (56,05 доларів США за вкладом 2000 доларів США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756424 (12612,33 доларів США за вкладом 450000 доларів США, 11 % річних, 93 дні), № 077s756972 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756973 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756974 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756975 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756976 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756977 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756978 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756979 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756980 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756981 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756982 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756983 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756984 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756985 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756986 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756987 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756988 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756989 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756990 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756991 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756992 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756993 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756994 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756971 (1470,96 доларів США за вкладом 50000 доларів США, 11,80 % річних, 91 день) (а. с. 51 т. 9).

Також позивачем надано обґрунтований розрахунок 3 % річних за депозитними договорами за період з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2019 року в межах трирічного строку позовної давності, 1096 днів прострочення: 0s01756378 (25655,45 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 284800,45 доларів США), № 0s01756379 (185,21 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 2056,05 доларів США), № 0s01756380 (185,21 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 2056,05 доларів США), № 0s01756381 (185,21 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 2056,05 доларів США), № 0s01756384 (185,21 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 2056,05 доларів США), № 0s01756424 (41673,13 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 462612,33 доларів США), № 077s756972 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756973 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756974 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756975 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756976 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756977 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756978 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756979 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756980 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756981 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756982 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756983 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756984 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756985 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756986 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756987 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756988 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756989 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756990 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756991 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756992 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756993 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756994 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США), № 077s756971 (4636,62 доларів США за вкладом з капіталізованими відсотками 51470,96 доларів США) (а. с. 54 т. 9)

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом першої інстанції досліджено постанову Верховного Суду від 10 серпня 2020 року у справі № 206/2521/17 (провадження № 61-793св20) за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , Лупейка О.В. про визнання договорів нікчемними, якою рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року про відмову в задоволенні позову залишено без змін.

У цій постанові Верховного Суду зроблено висновок, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. У наведеній справі № 206/2521/17 суди встановили, що надані під час розгляду справи відповідачем оригінали договорів банківських вкладів та оригінали ордерів відповідають вимогам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Судом першої інстанції були оглянуті оригінали договорів депозитних вкладів з виплатою відсотків та ордерів. Вони підписані як вкладником, так і працівником банку, на них проставлена печатка банку. Меморіальні ордери також підписані працівником банком та скріплені печаткою банку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи частково позов про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки в 2004 році ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено ряд договорів про депозитний вклад, на підставі вказаних договорів в касу банку були внесені суми у визначених розмірах, відповідно до розглянутих у судовому засіданні оригіналів меморіальних ордерів, 26 травня 2005 року позивач звернувся до банку з заявами про розірвання договору, виплату вкладів і нарахованих процентів, в чому йому було відмовлено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума вкладів з нарахованими процентами в межах дії договору, а саме сума вкладів 1 940 640 доларів США, проценти 56061,23 доларів США за три місяці строку дії депозитних договорів, а також 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При вирішенні питання щодо дотримання письмової форми договору необхідно врахувати також пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1.4 Положення, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (далі - Інструкція № 337), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

У пункті 10.1 Інструкції № 492 визначено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 718/2903/19 (провадження № 61-20521св21) зазначено, що «договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга вказаної статті). […] Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (пункт 2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516). Відповідно до пункту 1.6 глави 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій… …Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. […] Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив існування між сторонами договірних відносин, зокрема за договором банківського вкладу «Інвестиційний» № 12 від 20 лютого 2014 року».

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), які були належно враховані судом першої інстанції.

Схожі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15, Верховного Суду від 13 січня 2025 року у справі № 718/435/24 (провадження № 61-13609св24).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що договори депозитних вкладів та меморіальні ордери з боку відповідача-Банку були підписані в різні дати (14 жовтня 2004 року, 19 листопада 2004 року, та 27 грудня 2004 року) його працівником ОСОБА_5 , який займав посаду заступника директора Правобережного відділення AT КБ «Приватбанк» м. Дніпропетровська, що не заперечувалося відповідачем, щодо нього порушена кримінальна справа за виявленими фактами розкрадання щодо депозитних вкладників та коштів з карткових рахунків у Правобережному відділенні AT КБ «ПриватБанк» і позивач визнаний потерпілим, від слідства ОСОБА_5 переховується.

Апеляційний суд враховує, що суть кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у розкраданні коштів щодо вкладників та коштів з карткових рахунків ПриватБанку, зводиться до завдання збитків банку ним, як службовою особою банку, тобто складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України - привласнення чужого майна у особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем, де банк має статус потерпілого, тому дії ОСОБА_5 кваліфіковані за фактом завдання збитків банку, а не ОСОБА_1 . Останній не може нести відповідальність за протиправні дії працівника банку, адже він звернувся й уклав договір з банком, як юридичною собою, а не його представником, як фізичною особою.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що в матеріалах справи є докази, які підтверджують ту обставину, і що не заперечується відповідачем, що ОСОБА_5 з 2003 року займав посаду в.о. керівника індивідуального бізнесу - начальника відділу по обслуговуванню населення у Правобережному відділенні Дніпропетровського РУ Дніпропетровського регіонального управління AT «КБ «ПриватБанк», а з 2004 року обіймав посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення банку.

Також судом першої інстанції досліджено висновок експерта від 09 вересня 2013 року, зроблений на замовлення УСБУ в Дніпропетровській області в межах КП №0000015 від 18 січня 2013 року, доданий до позову, серед іншого по депозитним договорам в доларах США та меморіальним ордерам, підписаним до них, експерт зробив висновок, що підписи на них зроблені ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції враховано, що та обставина, що на титульній сторінці договорів зазначена директор Правобережного відділення - ОСОБА_3 , не може впливати на дійсність даних договорів, та встановлено, що доказів про те, що ОСОБА_5 не був уповноважений підписувати дані договори, матеріали справи не містять.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши надані відповідачем довідку від 20 листопада 2006 року та копії довіреностей на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , допитуючи в якості свідка ОСОБА_3 , дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_5 не був уповноважений підписувати дані договори.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись з помилковими доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано вказівки Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у даній справі, якою направлено справу на новий розгляд, оскільки обставини, на які Верховний Суд звертав увагу, були перевірені судом.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , отримавши видані банком договори про депозитний вклад з виплатою відсотків та меморіальні ордери про отримання АТ КБ «ПриватБанк» від ОСОБА_1 грошових коштів, не був зобов`язаний перевіряти, чи були зараховані кошти на його депозитний рахунок, з огляду на те, що відповідно до п. 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується, зокрема договором банківського рахунку, а п. 8 гл. 2 розд. ІІІ Інструкції про касові операції у банках України, затверджених постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, вказано, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція, або інший документ, який підтверджує про внесення готівки.

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» ЄСПЛ зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що у справі, яка переглядається, достовірно встановлено факт отримання банком коштів на умовах депозитних договорів та порушення ним термінів повернення коштів на обумовлених у депозитних договорах умовах, що призвело до утворення заборгованості та надало клієнту право вимагати від банку повернути кошти.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не надав суду належних доказів внесення коштів банку за договорами банківських вкладів, а додані до позовної заяви на підтвердження зарахування коштів по депозитним договорам меморіальні ордери, не є належними документами, якими може бути оформлено внесення коштів на депозитний рахунок, та не містять всіх необхідних реквізитів, апеляційним судом відхиляються з огляду на наступне.

У пункті 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Банк, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , стверджував про недотримання форми договорів банківського вкладу, оскільки зазначені договори не були підписані уповноваженою від банку особою. Зі слів позивача, договори підписував працівник банку ОСОБА_5 , як заступник директора у Правобережному відділенні ЗАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська.

Також банк посилався на те, що меморіальні ордери, надані позивачем на підтвердження внесення коштів за депозитними договорами, не містять всіх необхідних реквізитів, передбачених пунктом 8 Глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» Розділу III «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Національного банку України від 14 серпня 2003 № 337, оскільки в них не вказано номерів рахунків, між якими здійснюється валютна операція.

Разом з тим, зважаючи на те, що позивачем договори банківського вкладу укладені з відповідачем, в особі працівника Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська Липовського Ф.А., в приміщенні відділення, з оформленням всіх необхідних документів, позивач, який є споживачем банківських послуг, добросовісно очікував, що при укладенні договорів з боку банку було дотримано всіх необхідних процедур, оскільки саме на банк покладається обов`язок прийняття готівки, внесення її на депозитний рахунок та видача вкладнику всіх необхідних документів.

Оскільки при укладенні договору ОСОБА_5 , будучи службовою особою банку, видав від імені банку позивачу оригінали договорів та меморіальні ордери на підтвердження факту прийняття від нього коштів, то у позивача були відсутні будь-які підстави сумніватися у дійсності правочину та повноваженнях працівника банку ОСОБА_5 на укладення депозитних договорів та прийняття від нього коштів.

Враховуючи, що раніше договори від імені банку з ОСОБА_1 укладав саме ОСОБА_5 , який був працівником у Правобережному відділенні ЗАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська, у позивача не виникли і не мали виникнути сумніви у правомірності укладених правочинів. Укладаючи з банком договори, позивач був впевнений, що його вклади перебувають у безпеці. За таких обставин, враховуючи видачу позивачу оригіналів договорів та меморіальних ордерів, які є підтвердженням внесення коштів на депозит, ймовірні неправомірні дії працівників банку не звільняють банк від обов`язку виконати умови договору, у тому числі повернути позивачу суму депозиту на його вимогу, як вкладника.

Саме на таку позицію щодо дотримання судом принципу правової визначеності неодноразово посилається ЄСПЛ у своїй практиці, зокрема у справі «Золотас проти Греції».

При цьому, відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб, є обов`язком банку відповідно до ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України та п.2.1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року №516. Тому відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і, як наслідок, не облікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від позивача на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу слід кваліфікувати, як невиконання саме банком своїх обов`язків, внаслідок вчинення працівниками банку протиправних дій.

Посилання банку в апеляційній скарзі на те, що кошти від позивача за укладеними із ним договорами не надходили на рахунки банку, вмотивовано були відхилені судом першої інстанції, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів уповноваженому працівнику банку, а проведення чи не проведення по касі та по обліку отриманих від позивача коштів не залежить від волі вкладника і не може обмежувати його право на повернення належних йому коштів банківською установою, яка є стороною депозитних договорів.

Даючи оцінку вищенаведеним доводам апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на наявну у справі відповідь Національного банку України від 12 грудня 2011 року (а. с. 133 - 134 т. 1) на звернення позивача, у якій Національний банк України зазначає, що якщо виданий банком меморіальний ордер містить передбачені пунктом 2.10 глави 2 розділу 4 Інструкції №174 реквізити, його можна вважати оформленням документу, що підтверджує внесення клієнтом готівки.

При цьому, згідно із п.2.10 глави 2 розділу 4 Інструкції №174 про ведення касових операцій банками України, банк зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції, в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час», а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Як вбачається зі змісту наявних у справі копій меморіальних ордерів, вони містять усі вищевказані реквізити, і, таким чином підтверджують внесення ОСОБА_1 готівки у платіжну систему АТ КБ «ПриватБанк».

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на нерелевантність судової практики, застосованої судом першої інстанції, до спірних правовідносин, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, позаяк рішення суду першої інстанції не суперечить врахованим у ньому правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) щодо додержання письмової форми договору банківського вкладу, Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) про те, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про неврахування судом положень податкового законодавства, а саме відсутність вказівки в резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають подальшому утриманню в установленому законом порядку, з огляду на те, що податкові зобов`язання сторін, які виникають в зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України.

Так, в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20 (провадження № 61-2166св24) зазначено, що «обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Відповідні обов`язки визначені податковим законодавством. У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду суми стягнення (зокрема, процентів за користування вкладами) з розмірами обов`язкових платежів до бюджету. Тому необґрунтованим є зазначення у шостому абзаці резолютивної частини рішення суду першої інстанції про те, що «сума відсотків на депозитні кошти зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню у встановленому законом порядку». Це є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, яке апеляційний суд залишив без змін, шляхом виключення з резолютивної частини зазначеного абзацу (див. близькі за змістом висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22)».

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2025 року в справі № 757/18297/23-ц (провадження № 61-16211 св 24) Верховний Суд, оцінюючи доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо застосування норм податкового законодавства при виконанні рішень суду боржниками, які при виплаті коштів на користь стягувачів зобов`язані виконувати імперативний обов`язок податкового агента щодо утримання і перерахування саме з оподатковуваного доходу стягувачів суми податків та зборів до державного бюджету одночасно з проведенням виплати заборгованості за рішенням суду, зазначив, що «питання відрахування податків та інших обов`язкових платежів має вирішуватися судом в порядку частини першої статті 271 ЦПК України за заявою учасника справи, державного виконавця, приватного виконавця, а за відсутності судового рішення із роз`ясненням щодо утримання суми податків, та інших обов`язкових платежів, державний виконавець правомірно виконував рішення, відповідно до виконавчого документу. А скаржник не був позбавлений можливості звернутися до суду із заявою щодо роз`яснення судового рішення з метою визначення сум оподаткування, проте останнім таких дій вчинено не було».

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд самостійно здійснив оцінку доказів, що згідно з матеріалами справи потребує спеціальних знань, в тому числі проведення відповідної експертизи, судом першої інстанції на порушення норм процесуального права не було здійснено оцінки доказів, а натомість перебрано на себе невластиві суду функції експерта.

Відповідачем не зазначено в межах апеляційної скарги, для з`ясування яких саме обставин, що мають значення для справи, на його думку, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Апеляційним судом таких обставин встановлено не було.

При вирішенні даної справи апеляційний суд враховує, що постановою Верховного Суду від 29 січня 2025 року в справі № 757/12894/20-ц (провадження № 61-6143св24) у подібних правовідносинах за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів, у якій ОСОБА_1 просив стягнути з банку грошові кошти за договорами банківського вкладу в іноземній валюті (євро), укладеними в цей же час і за таких же обставин, залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року в частині стягнення сум вкладів (https://reyestr.court.gov.ua/Review/124903938), зазначивши, що доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що позивач не надав належних доказів унесення коштів за депозитними договорами, є необґрунтованими.

За таких обставин, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум вкладів разом із нарахованими процентами в межах дії договору, а саме сум вкладів 1 940 640,00 дол. США, проценти 56 061,23 дол. США за три місяці строку дії депозитних договорів.

Крім того, оскільки депозитні договори були розірвано 26 травня 2005 року, за період після такого прострочення з відповідача на користь позивача підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 336/3084/20 (провадження № 61-1272св22) вказав, що після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, на суму вкладів та капіталізованих процентів з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2019 року в межах строку позовної давності та відповідно до заявлених вимог.

Апеляційний суд враховує, що доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо порядку та розміру нарахування процентів в межах дії договору та 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів та повторного викладення аргументів, кожному з яких було надано належної оцінки судом, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.