КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/9976/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5243/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року у складі судді Гончарука В.П.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа: комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом у якому просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 09 липня 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

Відповідно до рішення Голосіївської районної в м. Києві Ради «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва» № 22/23 від 26 лютого 2004 року, до комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва було прийнято (у т.ч. зараховано на баланс) квартиру АДРЕСА_1 , про що було доведено Київське міське БТІ листом № 21979 від 24 червня 2005 року.

Розпорядженням Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ» № 1275 від 07 грудня 2005 року ОСОБА_1 , як працівнику документознавцю організаційного відділу філіалу «Теплові мережі Київенерго», із урахуванням складу родини із чотирьох осіб, було надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , про що зазначено в Ордері № 2226 від 21 грудня 2005 року.

У зазначеній квартирі АДРЕСА_1 , позивачка та діти: ОСОБА_4 були зареєстровані у період із 24 січня 2006 року по 21 лютого 2006 року.

В лютому 2006-го року, у зв`язку з намірами приватизувати отриману у користування за ордером № 2226 квартиру, продати її та придбати вже трикімнатну квартиру (різностатеві діти, тощо), при цьому, уникнути складнощів продажу приватизованої квартири, де співвласниками є неповнолітні діти, позивачка та діти (син ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 ) знялись з реєстрації за вказаною квартирою АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка про склад сім`ї та наймачів від 11 жовтня 2006 року, однак вся сім`я продовжила фактичне проживання за вказаною адресою, продовжили ведення спільного домогосподарства, спільного придбання меблів і майна та користування ними, спільної участі у витратах на утримання житла у т.ч. його ремонту, спільного догляду один за одним, спільного придбання продуктів тощо. Зазначена квартира була та залишається її постійним місцем проживання.

12 травня 2006 року на вказану квартиру Київським міським бюро технічної інвентаризації, на ім`я її чоловіка ОСОБА_2 , був виданий технічний паспорт. Незважаючи на подання ОСОБА_2 відповідної заяви до органів приватизації щодо оформлення передачі в приватну власність зазначеної квартири у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також виготовлення технічної документації на квартиру, процедура приватизації так і не була завершена. Зі слів померлого чоловіка: - «документи знаходяться на розгляді, він все контролює» і, - «з дня на день» вони мали отримати приватизаційний пакет на квартиру щодо оформлення права власності.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 . Вказала, що вона здійснила його поховання та розпорядилася речами померлого. Після смерті її чоловіка, позивачка відмовилась від належної їй частки у спадковому майні спадкодавця, фактично - на користь їхніх дітей ( ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ), продовжуючи фактичне проживання за останнім місцем проживання померлого чоловіка в квартирі.

Вказала, що розпочинаючи із дати її реєстрації в квартирі, а саме із 24 січня 2006 року по сьогоднішній день оплачувала та продовжує оплачувати оформлений на неї особовий рахунок на утримання зазначеної квартири.

31 травня 2022 року, враховуючи, що її та місце реєстрації її дітей ( АДРЕСА_3 ) не співпадало з фактичним місцем проживання (кв. АДРЕСА_1 ), в день смерті чоловіка, за адресою в квартирі АДРЕСА_1 , за участю працівників житлово-будівельного кооперативу ЖБК-3 був складений акт про встановлення фактичного місця проживання позивачки.

21 липня 2023 року позивачка звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з відповідною заявою щодо реєстрації її місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 на підставі наявного ордеру на зазначену квартиру (у т.ч. на ім`я позивача) та фактичного там проживання, однак 25 липня 2023 у реєстрації місця проживання за вказаною адресою, незважаючи на наданий акт про встановлення фактичного місця проживання від 31 травня 2022 року у реєстрації місця проживання за вказаною адресою позивачу було відмовлено, з посиланням на те, що у вказаній квартирі ніхто не зареєстрований, а отже, з позиції відділу реєстрації, позивач та члени її сім`ї (діти) втратили право на користування цією квартирою.

Вказала, що незважаючи на зняття позивачки та дітей із реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , вважає себе такою, що не втратили право користування житловим приміщенням, оскільки після зняття з реєстрації, фактично, продовжували проживання в зазначеній квартирі разом із наймачем у т.ч. проживаючи там на дату смерті наймача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі № 755/14970/23 позов позивачки до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про визнання факту спільного проживання з наймачем який помер, про визнання права користування житловим приміщенням (квартирою) задоволено частково, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 із наймачем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22 лютого 2006 року по день смерті останнього, включно. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Таким чином, на день звернення з вказаним позовом позивачка ніде не зареєстрована, а отже враховуючи постійне місце проживання за спірною адресою та встановлення фактичного спільного проживання з наймачем на підставі рішення суду за вказаною адресою вважає законною підставою визнати за нею право користування квартирою.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно застосував статтю 65 ЖК Української PCP, відповідно до якої: «Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням».

Скаржниця посилається на те, що набула права на користування житловим приміщення за сукупністю фактів, у тому числі:

- факту статусу члена сім`ї наймача, факту тривалого (із 22 лютого 2006 року, тобто - більше 18-ти років) спільного проживання однією сім`єю із наймачем;

- факту ведення спільного із наймачем господарства, факту спільного із наймачем утримання житлового приміщення;

- факту реєстрації за собою особового рахунку на оплату комунальних послуг та факту їх оплати;

- факту відсутності впродовж 18-ти років (у тому числі по дату смерті наймача) від наймача будь яких заперечень щодо вселення дружини до найманого приміщення, тобто - існування мовчазної згоди.

Вважає безспірним висновок, що наймач (чоловік позивачки) висловлював згоду на вселення, навіть за умов відсутності письмової фіксації такої згоди.

Не погоджується із судом першої інстанції, що при розгляді спірних правовідносин справи має враховуватися правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 201/9899/17.

Звертає увагу, що факт довготривалого спільного проживання однією сім`єю встановлений судовим рішенням, тобто - не потребує додаткового доказування і відповідно пов`язувати виникнення права на користування із наявністю письмової згоди від чоловіка (наймача) на вселення є недоречним.

Вважає, що належним способом захисту є звернення до суду із позовом про визнання судом права на користування, а не звернення до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із відповідною заявою про заміну наймача за договором найму житлового приміщення, оскільки:

- наймача за договором найму житлового приміщення може бути замінено у разі смерті наймача та визнання у судовому порядку права на користування житловим приміщенням;

- зверненню до адміністрації із відповідною заявою про заміну наймача за договором найму житлового приміщення має передувати факт судового визнання права на користування житловим приміщення, оскільки без визнання такого права за заявником у адміністрації відсутні правові підстави замінювати наймача за договором найму де наймач помер.

Зазначено, що районний суд помилково дійшов до висновку про існування позасудової можливості захисту порушеного права ОСОБА_1 на користування житловим приміщенням, оскільки для такої заміни наймача попередньо необхідно в судовому порядку встановити право на користування.

У відзиві на апеляційну скаргу Київська міська рада, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Ванжула Я.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі.

Як убачається зі справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , 09 липня 1988 року зареєстрували шлюб, про що Андрущівським районним відділом ЗАГС Житомирської області було зроблено актовий запис № 29, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу № НОМЕР_1 (а.с. 11).

Відповідно до витягу із рішення Голосіївської районної в місті Києві ради № 22/23 від 26 лютого 2004 року було вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно витягу з розпорядження № 1275 Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 07 грудня 2005 року, ОСОБА_1 було надано квартиру АДРЕСА_2 на родину з чотирьох осіб (вона, чоловік, син, дочка) з урахуванням приватизованого житла: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_9 - син, ОСОБА_10 - дочка (а.с. 14).

21 грудня 2005 року ОСОБА_1 Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано ордер № 2226 серія Б на жиле приміщення житловою площею 29,5 кв.м., яке складається з 2 кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . Склад сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с. 15).

11 жовтня 2006 року ОСОБА_2 подав заяву про передачу в приватну власність квартири, що займає разом із членами сім`ї на умовах найму (а.с. 22).

Згідно довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію житлового фонду»: ОСОБА_2 , 1966 р.н. (а.с. 21).

ОСОБА_2 було видано технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , про що 01 червня 2022 року складено відповідний актовий запис № 37 та цього ж дня Виконавчим комітетом Андрушівської сільської ради Житомирського району Житомирської області видано свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_2 (а.с. 23).

28 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою № 594 із заявою, якою повідомила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , який був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_5 . Після його смерті залишилась спадщина за законом, від належної їй частини вона відмовляється (а.с. 24).

Згідно із листом ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» № 20.2/2281 від 04 вересня 2023 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_6 , у тому числі в кв. АДРЕСА_7 здійснюється Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», на підставі ліцензії з 2014 року. Відповідно до наявної у товариства інформації, стосовно осіб, які зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 , особовий рахунок № НОМЕР_3 , то станом на 30.09.2014 зареєстрованою числилась 1 особа - ОСОБА_1 23 червня 2023 року між ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» та ОСОБА_1 підписано заяву-приєднання до індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води та заяву-приєднання до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії (а.с. 34-35).

Відповідно до акту про встановлення факту проживання від 31 травня 2022 року складеного головою ЖБК «ЖБК-3» Косенко М.В. в присутності свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про проведення обстеження квартири АДРЕСА_1 та внаслідок обстеження виявлено, що громадянка ОСОБА_1 фактично проживає за даною адресою без державної реєстрації місця проживання (а.с. 36).

Згідно із листом Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 1-34/538 від 25 липня 2023 року, відомості на право власності на квартиру АДРЕСА_1 відсутні та вказана квартира не є приватизованою та в ній відсутні зареєстровані особи (а.с. 37-38).

Відмовляючи в задоволенні позову у даній справі, районний суд виходив з того, що позивачка проживала у спірній квартирі без дотримання встановленого порядку.

Крім того судом зазначено, що звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 всупереч положенням ст. ст. 51, 175 ЦПК України, зазначила відповідача Територіальну громаду міста Києва в особі Київської міської ради, яка не є належним відповідачем, оскільки питання, щодо зміни договору найму спірного житлового приміщення належить до компетенції Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яка здійснює управління будинком АДРЕСА_6 .

З такими висновками районного суду погоджується й колегія суддів апеляційної інстанції.

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За положеннями статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Як установлено судом першої інстанції після смерті основного наймача спірної квартири ОСОБА_2 , у помешканні залишилась проживати його дружина ОСОБА_1 - позивачка по справі, та діти.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 із наймачем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22 лютого 2006 року по день смерті останнього, включно.

Зазначеним рішенням районного суду визнано доведеним, що позивачка та померлий, як подружжя, проживали у спірній квартирі з дати поселення до неї згідно виданого ОСОБА_1 ордеру, 22 лютого 2006 року.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просила визнати за нею право користування квартири АДРЕСА_1 й відповідачем у справі вказала територіальну громаду міста Києва в особі Київської міської ради.

Проте ні в позовній заяві не вказано, яке право позивачки порушене саме територіальною громадою міста Києва і з огляду на які обставини справи, норми закону її залучено в якості відповідача, тоді як вирішення питання про зміну договору найму житлового приміщення у будинку АДРЕСА_6 належить до компетенції Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та підлягає оформленню шляхом видачі відповідного розпорядження, про що обґрунтовано вказано районним судом у своєму рішенні.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Також колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: