Справа № 307/49/24
Провадження № 2/307/16/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області

у складі головуючої судді Сас Л.Р.,

секретар судового засідання Кривошея Д.А.,

за участю представника позивача Морозової В.В. ( в режимі відеоконференції),

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» 04 січня 2024 року пред`явило до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов про стягнення солідарно трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат у розмірі 74 603,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між позичальником ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Форум» 12 вересня 2007 року був укладений кредитний договір № 0267/07/26-Z? за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 45 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області 01 червня 2010 року у справі № 2-521/10 ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 417 041, 26 грн. заборгованості за кредитним договором та по 1700,00 грн. судового збору.

Станом на день пред`явлення позову вказане рішення суду не виконане.

26 березня 2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк Форум» відступило, а ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» набуло права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, зокрема, за Договором кредиту №0267/07/26-Z та договором поруки.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2019 року замінено стягувача у справі № 307/1945/19 на ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», а відтак позивача наділено правом грошової вимоги до відповідачів.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору; не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання; не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Беручи до уваги додатковий характер зобов`язання поручителя, кредитор має право вимагати стягнення з поручителя процентів у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, до фактичного погашення боргу.

При цьому проценти нараховуються в порядку і розмірі, в яких вони підлягають відшкодуванню боржником за основним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором поруки.

З огляду на те, що відповідачі після набрання рішенням законної сили його не виконали, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Також у постанові від 23.02.2023 року у справі № 911/3025/21 Верховний Суд зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та трьох процентів річних за рішенням суду, що підлягає стягненню станом на 08 грудня 2023 року, відповідно до розрахунку, доданого до позовної заяви, становить 74 603,73 грн. з яких 15 184,87 грн. три проценти річних та 59 418,86 грн. втрати від інфляції. Також позивач просив стягнути із відповідачів солідарно суму судового збору у розмірі 2684,00 грн. та правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 січня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, що є малозначною, розгляд якої визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2025 року закрито провадження у даній цивільній справі в частині солідарного стягнення коштів із відповідача ОСОБА_2 .

Під час судового розгляду представник позивача у підтримання позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позові та просила стягнути кошти із відповідача ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про судове засідання, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзиву не подав, у зв`язку з чим суд, на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення позову, керуючись таким.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Так, 12 вересня 2007 року між АКБ «Банк Форум» та ОСОБА_1 був укладений договір № 0267/07/26-Z.

Згідно з п. 1, п. 2 та п. 3 вказаного Договору банк надав ОСОБА_1 строком по 11 вересня 2017 року кредит у розмірі 45 000,00 доларів США зі сплатою 13 процентів річних.

Відповідно до п.2.1. цього ж Договору, забезпечення повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня) є іпотека, домоволодіння, що належить на правах власності майновому поручителю ОСОБА_2 , що складається з житлового будинку, загальною площею 49,75 кв. м. та земельної ділянки площею 0,0500 га та має заставну вартість 233 158,00 грн.

Відповідно до п. 2.3. позичальник здійснює повернення кредиту щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в сумі не менше ніж 375,00 доларів США на відкритий йому позичковий рахунок.

Згідно п. 2.6. цього Договору сплата процентів позичальником здійснюється за фактичний строк користування кредитними коштами.

У відповідності до п. 3.2.1., банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором, а також у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем зобов`язань за договорами, які є забезпеченням виконання зобов`язань (а. с. 5-6).

Відповідно до п. 5.3., сторони домовилися, що невиконання або неналежне виконання позичальником зобов`язань по поверненню суми кредиту, сплаті процентів та інших зобов`язань, передбачених п.3.3. цього Договору є умовами, при настанні яких припиняється кредитування Банком Позичальника, а Позичальник здійснює повернення отриманих кредитних коштів Банку, сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами. Для цього, Банк надає під розписку уповноваженій особі, або надсилає рекомендованим листом Позичальнику письмову вимогу про повернення Позичальником кредитних коштів, сплату ним процентів за користування кредитними коштами з можливим нарахуванням штрафних санкцій та пені. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми, Банк по закінченню 15ти денного строку з дати надіслання такої вимоги, звертає стягнення на заставлене майно у розмірі наданих кредитних коштів заборгованості по сплаті процентів, неустойки, збитків та інших витрат Банку, у порядку, визначеному цим Договором, договором застави та чинним законодавством України.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 червня 2010 року позов АКБ «Форум» в особі Ужгородської філії до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено повністю та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - 417 041,26 грн. заборгованості за кредитним договором, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В разі відсутності коштів ухвалено звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 (а. с. 6).

На виконання вказаного рішення суду Тячівським районним судом Закарпатської області 11 червня 2010 року видано два виконавчі листи у цивільній справі № 2-521/10 про стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно коштів за кредитним договором, що вбачається із копій виконавчих листів (а. с. 7, 8).

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2019 року заяву ТОВ «ФК «Веста» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено та замінено сторону виконавчого провадження стягувача Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕСТА» по примусовому виконанню виконавчого листа в цивільній справі № 2-521/10 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» 417 041, 26 грн. заборгованості за кредитним договором № 0267/07/26-Z від 12 вересня 2007 року, 1700 грн. судових витрат та 120 грн. сплачених витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи (а. с. 8-9).

Із протоколу № 06/08-2019 загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕСТА» від 06 серпня 2019 року відомо, що вказане товариство перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків Товариства (а. с. 12-13).

Відповідно до ч. 4 та 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, у зв`язку з простроченням божником грошового зобов`язання.

В даній ситуації при вирішенні питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд враховує висновки Верховного Суду при застосуванні відповідних норм права згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що «стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Так, згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Також, згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

При цьому, згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то норма частини першої статті 1048 ЦК України і норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Таким чином, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Крім того, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Також слід зазначити, що, право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Законом України від 30.03.2020 року №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID 19), розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенням коронавірусної хвороби (COVID 19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби СOVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами КМУ) на всій території України з 12.03.2020 року було встановлено карантин.

Враховуючи, що з 12.03.2020 року на території України було встановлено карантин, на період дії якого строки позовної давності продовжуються, вимоги позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних збитків починаючи з грудня 2020 року є обґрунтованими, оскільки трирічний строк позовної давності припадає на початок строку введення на території України карантину.

Із розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ІнвестоХіллс Веста» станом на 08.12.2020, проведеного позивачем, вбачається, що заборгованість з основного зобов`язання, що визначено рішенням суду станом на 01.06.2010 року становить 417 041,26 грн. і позивачем за період з 12.2020 року по 02.2022 року нарахована заборгованість, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка складається з наступного: 15 184,87 грн. три проценти річних за користування грошовими коштами та 59 418,86 грн. інфляційні збитки за користування грошовими коштами, а всього 74 603,73 грн. (а. с. 4).

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню три відсотки річних, нарахованих від простроченої суми боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 12.2020 року по 02.2022 року та інфляційні втрати, у загальному розмірі 74 603,73 грн.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 не виконує свої грошові зобов`язання, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення із ОСОБА_1 судових витрат в розмірі 2684,00 грн., пов`язаних зі сплатою судового збору, які документально підтверджені (а. с. 20).

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, позивач також просить стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Із договору про надання правової допомоги від 03 січня 2023 року, заявки на надання юридичної допомоги № 1 від 07 листопада 2023 року та акта № 88 приймання-передачі наданих послуг від 21 листопада 2023 року видно, що між ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» в особі керуючого партнера Бурдюг Тетяни Вікторівни укладений договір, згідно якого сторони погодили надання правових (юридичних) послуг об`єднанням Товариству щодо супроводу примусового стягнення з ОСОБА_1 .

Згідно з п. 1) ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Таким чином, суд дійшов висновку, що надані стороною позивача документи є належними та достатніми доказами на підтвердження витрат, які позивач поніс на оплату професійної правничої допомоги у цій справі, однак такі підлягають стягненню у розмірі 9000,00 грн. з урахуванням викладеного, та з урахуванням того, що представник брав участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» три проценти річних та інфляційні втрати у розмірі 74 603 (сімдесят чотири шістсот три) грн. 73 коп. та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» 9000 (дев`ять тисяч) грн. на оплату професійної правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», юридична адреса: м. Київ, вул. Сурикова, будинок 3, корпус 8 Б, офіс 103, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено 11 квітня 2025 року.

Суддя Л.Р.Сас