Провадження № 2/522/1635/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чорнухи Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гудзюк Ю.Б.,

розглянувши у підготовчому засіданні в м. Одесі матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська універсальна товарна біржа "Джіп", ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі- продажу нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником адвокатом Троянською І.В., до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська універсальна товарна біржа "Джіп" про визнання дійсним договору купівлі- продажу нерухомого майна.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано для розгляду судді Чорнусі Ю.В.

Ухвалою суду від 11.09.2024 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська універсальна товарна біржа "Джіп", ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі- продажу нерухомого майна та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін та призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 28.11.2024 замінено у справі неналежного відповідача ОСОБА_6 на належних відповідачів ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Підготовче засідання відкладено на 23.12.2024.

У підготовче засідання 23.12.2024 учасники справи не з`явились. Від представника позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без її участі. Від позивачів заяви і клопотання не надходили. Підготовче засідання відкладено на 21.01.2025 у зв`язку з відсутністю доказів належного повідомлення учасників справи про розгляд справи.

У підготовче засідання 21.01.2025 учасники справи не з`явились. Від представника позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без її участі. Відповідачі про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, заяви і клопотання не подавали.

Ухвалою суду від 21.01.2025 закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська універсальна товарна біржа "Джіп", ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі- продажу нерухомого майна, справу призначено до розгляду по суті на 18.03.2025.

У судове засідання 21.01.2025 з`явився представник позивача, інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяви та клопотання не подавали. Суд розпочав розгляд справи по суті. Розгляд справи відкладено на 31.03.2025.

У судове засідання 31.03.2025 учасники справи не з`явились. Від представника позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без її участі. Відповідачі про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, заяви і клопотання не подавали.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідачів про судове засідання, однак відповідачі до суду не з`являлись, про причини неявки до суду не повідомляли, не подали відзив, враховуючи, що розгляд справи відкладався неодноразово, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

31.03.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та на підставі ст. 244 ЦПК України відклав ухваленнясудового рішення до 10.04.2025.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, вислухавши доводи учасників справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захи-щаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3-4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу Української РСР, чинного станом на момент укладення договору купівлі-продажу сторонами (надалі ЦК Української РСР)цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно ч. 1 ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду (ч. 1-2 ст. 42 ЦК Української РСР).

Неповнолітні віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників (ч. 1 ст. 13 ЦК Української РСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно ч. 1-2 ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР).

Згідно із частиною першої статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу».

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», в редакції чинній станом на момент укладення договору купівлі-продажу сторонам (надалі Закон № 1956-XII) Товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 1956-ХІІ угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

Судом встановлено, що 25.04.1996 ОСОБА_6 (продавець), член біржі по відділу нерухомості, який діє від імені ОСОБА_2 , яка діє від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 , по довіреності від імені ОСОБА_4 № 72269 від 02.06.1995, засвідченої Першою одеською держнотконторою, від імені ОСОБА_7 , по довіреності № 7-2270 від 02.06.1995, засвідченої Першою одеською держнотконторою, та ОСОБА_1 (покупець), член біржі по відділу нерухомості, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № 96/0497, згідно якого продавець продав, а покупець купила 298/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно умов договору за заявою власника відчужується 298/1000 всієї квартири.

В пункті 1 договору зазначено, що частина квартири належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло номер НОМЕР_1 від 12.04.1995, виданого управлінням житлово-комунального господарства Одеського виконкому, зареєстрованого в МБТІ міста Одеси під № 510 стр.54 кн.102 пр. від 13.4.1995.

У пункті 6 договору зазначено, що 298/1000 часть квартири продана за 600 млн.крб., які отримані покупцем до підписання цього договору, і належить новому власнику ОСОБА_1 .

Пунктом 9 договору визначено, що на виконання статті 227 Цивільного кодексу України цей договір належить реєстрації в МБТІ міста Одеси на ім`я ОСОБА_1 .

В договорі містяться підписи від імені продавця та покупця.

Також у тексті містяться відомості про те, що цей договір у відповідності з вимогами, встановленому статтею 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на Одеський універсальний товарні біржі GIP в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний номер 96/0497 від 29.04.1996. Особи сторін, що уклали договір, встановлені, приналежність майна визначена, а також повноваження представників перевірений, достовірність підписів посвідчується.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеку, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 389617910 щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно міститься архівний запис щодо зареєстрованого за ОСОБА_1 права спільної часткової власності на 298/1000 частки зазначеного нерухомого майна, підстава виникнення права власності: дублікат договору купівлі-продажу, № 96/0497-Д, 30.10.1996, Одеська універсальна товарна біржа GIP, договору купівлі-продажу, зареєстрованого на ОУТБ GIP 25.04.1996, за р. № 96/0497.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 23.03.2011 державним нотаріусом другою Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-824 та № 1-826, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 отримали у спадщину по одній другій частці від 351/1000 частини квартири АДРЕСА_2 .

Згідно витягу про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємствам "Одеське міське бюро технічне інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" № 29564281 від 06.04.2011 права власності на 351/2000 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

Згідно витягу про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємствам "Одеське міське бюро технічне інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" № 29564379 від 06.04.2011 права власності на 351/2000 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 .

З листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради вих. № 52304/04-04 від 21.03.2025 вбачається, що станом на 31.12.2012 згідно із записом у реєстровій книзі, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано: 86/1000 та 265/1000 за ОСОБА_5 (вказано рос. мовою); 298/1000 за ОСОБА_1 (вказано рос. мовою) на підставі дубліката договору № 96/0497-Д купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській універсальній біржі GIP від 25.04.1996; 351/2000 ОСОБА_1 , 351/2000 ОСОБА_5 .

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 виклала висновок про те, що «вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 205/1783/20 (провадження № 61-480св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року в справі № 203/4638/20 (провадження № 61-4402ск23)); (…) на рівні ЦК Української РСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК Української РСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі».

При вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, сторони фактично виконали договір, покупець передав кошти в оплату вартості нерухомого майна, що зазначено у п. 6 договору, право власності на майно було зареєстровано у встановленому законодавством порядку, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири.

Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 244, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська універсальна товарна біржа "Джіп", ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі- продажу нерухомого майна задовольнити.

Визнати дійсним договір № 96/0497 купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 25.04.1996 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені яких діяв ОСОБА_6 , зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі GIP в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний № 96/0497 від 25.04.1996.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його прологошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Юлія ЧОРНУХА