ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/709/25 Справа № 212/7974/23 Суддя у 1-й інстанції - Ведяшкіна Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №212/7974/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення інфляційних витрат за несвоєчасно виплачену одноразову допомогу на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»,

на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2024 року,

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі по тексту АТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення інфляційних витрат за несвоєчасно виплачену одноразову допомогу на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 годині на ШУ «Октябрське» Криворізького залізорудного комбінату, правонаступником якого є Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», під час виконання трудових обов`язків прохідника дільниці №1 шахти «Октябрська» загинув її чоловік ОСОБА_2 .

17 грудня 1999 року складено Акт №20 про нещасний випадок.

13 січня 2000 року шахтоуправлінням «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є АТ «Кривбасзалізрудком» видано Наказ №6 «Про відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 », яким було призначено одноразову допомогу на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника у сумі 100 840 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року стягнуто на її користь з АТ «Кривбасзалізрудком» одноразову допомогу у зв`язку з втратою годувальника на виробництві 100 840 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року стягнуто на її користь з АТ «Кривбасзалізрудком» інфляційні втрати в розмірі 628 164,57 грн. (за період з 01.01.2004 року по 31.03.2021 року) та 3% річних в розмірі 52 184,70 грн. (за період з 01.01.2004 року по 31.03.2021 року) без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного суду від 07 липня 2022 року касаційну скаргу АТ «Криворізький залізорудний комбінат» залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року залишено без змін. У лютому 2022 року АТ «Кривбасзалізрудком» виконало наведені судові рішення.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати одноразової допомоги у зв`язку з втратою годувальника на виробництві, просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 01.01.2000 року по 31.12.2003 року в розмірі 45 512,46 гривень, інфляційні втрати за період з 01.01.2004 року по 31.01.2022 року в розмірі 306 889,75 гривень, інфляційні втрати за період з 01.04.2021 року по 31.01.2022 року в розмірі 51 797,84 гривень, всього 404 200,05 гривень; 3% річних за період з 01.04.2021 року по 31.01.2022 року в розмірі 2521 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з АТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 393 024,45 гривень та 3% річних в розмірі 2521 гривень, всього 395 545,45 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з АТ «Кривбасзалізрудком» в дохід держави судовий збір у розмірі 3 955, 45 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на невідповідність оскаржуваного рішення суду першої інстанції ознакам законності та обґрунтованості, просить рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2024 року змінити та зменшити стягнуту суму на 90% від заявленого розміру.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявник вважає правомірним нарахування інфляційних втрат виключно на суму основного боргу, а не на суму, яка складається з нарахованих трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які вже нараховані та/або стягнуті за рішенням суду.

Посилається, що враховуючи, що грошові зобов`язання виникли до ухвалення судового рішення по суті спору та не припинилися внаслідок набрання ним законної сили, нарахування річних та інфляційних, згідно ст. 625 ЦК України належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту цим судовим рішенням до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих цим рішенням сум річних, пені та інфляційних втрат. Тому вважає, що судом першої інстанції неправильно здійснений розрахунок та неправильно зазначений період нарахування, так як судом по справі №212/3393/21 вже вирішено питання про стягнення інфляційних втрат за період з 01.01.2004 року по 31.03.2021 року. Фактично судом мають бути розраховані інфляційні втрати на суму боргу за наступний період, тобто з 01.04.2021 року по день фактичного виконання рішення. Так само мають бути розраховані інфляційні втрати на суму боргу за період з 1.01.2000 року по 31.01.2003 року.

Зазначає, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштам, належними до сплати кредитової. В ч. 2 ст. 61 Конституції України закріплений принцип, який відомий ще з часів римського права «nemo debit bis puniri pro uno delicto» (ніхто не повинен бути двічі покараним за одне правопорушення. Вважає, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат на встановлену рішенням суму заборгованість до складу якої, крім основного боргу, входять суми неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, не відповідає вищезазначеному принципу, який гарантований Конституцією України.

Посилається, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не обґрунтована відмова щодо не застосування строку позовної давності.

Також вважає, що розмір нарахованої неустойки і інфляційних збитків підлягають зменшенню, так як позивач не поніс збитків, а також наявні суттєві обставини, які вплинули на спроможність відповідача належним чином виконувати свої зобов`язання, і які вказують на:

погіршення умов господарювання та фінансового стану відповідача внаслідок повномасштабного військового вторгнення росії на територію України;

чисельності працівників відповідача (зокрема, з причини призову до служби в ЗСУ);

надання відповідачем допомоги ЗСУ та виконання соціальних зобов`язань з підтримки мобілізованих працівників та членів їх родин в разі їх загибелі;

припинення та обстеження споживання електроенергії в періоди виконання зобов`язань за договором;

поведінку відповідача, який намагається зменшити наявну заборгованість перед позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2024 року законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги відповідача такими, що суперечать нормам діючого законодавства. Просить апеляційну скаргу АТ «Кривбасзалізрудком» залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ «Кривбасзалізрудком» не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року з АТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 стягнуто одноразову допомогу у зв`язку з втратою годувальника на виробництві 100 840 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року стягнуто з АТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 628164,57 гривень та 3% річних в розмірі 52184,70 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів за період з 01.01.2004 року по 31.03.2021 року.

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2022 року касаційну скаргу АТ «Кривбасзалізрудком» залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року залишено без змін.

Наведеними рішеннями судів встановлено, що між сторонами наявне грошове зобов`язання, з виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою годувальника, яке виникло у відповідача з моменту смерті ОСОБА_2 у грудні 1999 року на підставі Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, яке визнане роботодавцем у Наказі №6 від 13 січня 2000 року, яке відповідач протягом тривалого часу не виконує, тому на спірні правовідносини поширюється положення ст. 625 ЦК України. Визначаючи розмір та період, за який підлягають стягненню інфляційні витрати та три відсотки річних, суд погодився з наданим позивачем розрахунком, у якому відповідні нарахування здійсненні за період з 01.01.2004 року по момент звернення позивачки до суду з цим позовом.

Крім того, наведеними рішеннями судів встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19:30 годині на ШУ «Октябрське» Криворізького залізорудного комбінату, правонаступником якого є Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» під час виконання трудових обов`язків прохідника дільниці №1 шахти «Октябрська» загинув чоловік позивачки ОСОБА_2 . 17 грудня 1999 року складено Акт №20 про нещасний випадок. 13 січня 2000 року шахтоуправлінням «Октябрське» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є АТ «Криворізький залізорудний комбінат» видано Наказ №6 «Про відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 », яким було призначено одноразову допомогу на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника у сумі 100 840 гривень.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі ОСОБА_1 посилалась на те, що в лютому 2022 року АТ «Кривбасзалізрудком» виконало наведені судові рішення, що відповідачем не оспорюється.

Предметом спору по зазначеній справі є стягнення інфляційних витрат за період з 01.01.2000 року по 31.12.2003 року, тобто за попередній період по відношенню до вищенаведених рішень суду та інфляційні витрати за період з 01.01.2004 року по 31.01.2022 року, тобто до моменту погашення заборгованості в лютому 2022 року, виплаченої відповідачем на підставі наведених рішень судів, враховуючи суму основного боргу скоригованої з врахуванням інфляційних витрат, станом на 01.01.2004 року, а також 3% річних за період з 01.04.2021 року по 31.01.2022 рік, тобто за період після ухвалення зазначених рішень судів до моменту їх виконання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, аналізуючи встановлені по справі обставини та відповідні норми законодавства, а також враховуючи рішення суду у цивільній справі №212/3393/21, дійшов висновку про доведеність позивачем тієї обставини, що відповідачем не було своєчасно виконано зобов`язання перед позивачем, яке він мав виконати у місячний термін з дня смерті ОСОБА_2 , тобто в період часу з 03.12.1999 року по 03.01.2000 року, а виконав вказане зобов`язання лише у лютому 2022 року на підставі рішення суду. Тому у відповідності до п. 43 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених Постановою КМУ від 23.06.1993 року №472, сума одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку з втратою годувальника у сумі 100 840 гривень, визначена Наказом № 6 від 13.01.2000 року, підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги, за період з 01.01.2000 року по 31.12.2003 року; та у зв`язку з таким коригуванням суми основного боргу, у відповідності до ст. 625 ЦК України, визначена у судових рішеннях по справі №212/3393/21 також підлягає коригуванню з врахуванням встановленого індексу інфляції; а також підлягають стягненню з відповідача інфляційні витрати, які мали місце після ухвалення судом рішень у справі №212/3393/21 та до виконання рішення суду, тобто за період з 01.04.2021 року по 31.01.2022 року.

Перевіривши надані позивачем розрахунки, суд першої інстанції встановив, що станом на день виплати зазначеної одноразової допомоги, тобто станом на лютий 2022 року, відповідач мав би виплатити позивачу: 100 840,00 (сума боргу) + 1 021 189,02 (інфляційне збільшення) = 1 122 029,02 гривень, натомість відповідачем виплачено 100 840,00 (сума боргу) + 628 164,57 (інфляційне збільшення) = 729 004,57 гривень. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати в сумі 393 024,45 гривень (1 122 029,02 грн. - 729 004,57 грн. = 393 024,45 грн.).

При цьому, судом першої інстанції, констатовано, що твердження відповідача про необхідність застосування до зазначених вимог строку позовної давності не відповідає вимогам чинного законодавства; посилання відповідача на те, що позивачем у своїх розрахунках здійснено нарахування інфляційних витрат не на суму основного боргу, а на інфляційні витрати, суд першої інстанції визнав таким, що не відповідає встановленим по справі обставинам та наведеним нормам законодавства.

Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних за період з 01.04.2021 року по 31.01.2022 рік в сумі 2 521,00 гривень, відповідачем зазначений розрахунок не оспорював ся.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, у зв`язку з несвоєчасною виплатою позивачу суми одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника, згідно п.2 Наказу відповідача від 13.01.2000 року №6 в сумі 100 840 гривень.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно ст. 3 статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Зволікання відповідача з виплатою позивачу суми одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника, згідно п.2 Наказу відповідача від 13.01.2000 року №6 у сумі 100 840 гривень, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми одноразової допомоги на утриманця у зв`язку з втратою годувальника, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Згідно п. 43 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 ЗУ «Про оплату праці».

Відповідно п. 39 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, одноразова допомога виплачується у місячний термін з дня смерті потерпілого особам, які мають на це право.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року в справі №447/2222/20 (провадження №61-19906св21) зазначено, що «грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі».

Встановивши, що між сторонами наявне грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги на утриманця в зв`язку з втратою годувальника, яке відповідач протягом тривалого часу не виконував, суд першої інстанції зробив правильний висновок про поширення на спірні правовідносини положень статті 625 ЦК України.

Оскільки рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2021 року з АТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 стягнуто одноразову допомогу у зв`язку з втратою годувальника на виробництві в сумі 100 840 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 07 липня 2022 року, стягнуто на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 628 164,57 гривень та 3% річних в розмірі 52 184,70 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів за період з 01.01.2004 року по 31.03.2021 року, які виплачені відповідачем позивачу у лютому 2022 року, що не заперечується відповідачем, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з 01.01.2000 року по 31.12.200 року та з 01.04.2021 року по 31.01.2022 року, тобто за періоди, які не були враховані вищезазначеними судовими рішеннями, з урахуванням суми коригування через зростання цін на споживчі товари та послуги у порядку встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Визначаючи розмір та період, за який підлягають стягненню інфляційні втрати і три відсотки річних, суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок, застосував Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС ЛІГА:ЗАКОН, зазначивши період з 01.01.2000 року по 31.01.2022 року та суму основного боргу в розмірі 100 840 гривень.

Згідно здійсненого розрахунку: період прострочення грошового зобов`язання 8067 днів, інфляційне збільшення: 100 840,00 x 11.12682484 - 100 840,00 = 1 021 189,02 грн.

Станом на день виплати зазначеної одноразової допомоги, тобто станом на лютий 2022 року, відповідач мав би виплатити позивачу: 100 840,00 (сума боргу) + 1 021 189,02 (інфляційне збільшення) = 1 122 029,02 гривень. Натомість відповідачам виплачено 100 840,00 (сума боргу) + 628 164,57 (інфляційне збільшення) = 729 004,57 гривень.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні витрати в сумі 393 024,45 грн. (1 122 029,02 грн. - 729 004,57 грн. = 393 024,45 грн.), з чим апеляційний суд погоджується в повній мірі.

Щодо доводів відповідача про зменшення стягуваної суми до 90% від заявленого розміру апеляційний суд зауважує наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) зазначено, що: «санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. [...] З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так іпроцентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».

У справі, що переглядається, розмір трьох процентів річних, стягнутих судом першої інстанції, становить 2 521 гривень, а тому відсутні підстави для висновку про неспівмірність заявленого до стягнення розміру санкцій (трьох відсотків річних) з сумою основного зобов`язання.

У той же час висновків про наявність у суду компетенції зі зменшення розміру інфляційних втрат, нарахованих на суму основного зобов`язання, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) не містить, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржене судове рішення суперечить висновкам, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Доводи відповідача про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем при зверненні до суду з цим позовом, були предметом розгляду судом першої інстанції, в рішенні якого міститься висновок про невідповідність вказаних тверджень вимогам чинного законодавства.

При цьому, апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно п. 43 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або не виплачено суми відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 ЗУ «Про оплату праці».

Таким чином колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави для здійснення перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста