ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 686/9073/22Головуючий у 1-й інстанції Мазурок О.В.
Провадження № 22-ц/817/17/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

cуддів- Костіва О.З., Храпак Н.М.

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та їх

представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/9073/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року (ухвалене суддею Мазурок О.В., повний текст рішення складено 06 лютого 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він із ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 », після шлюбу з позивачем « ОСОБА_6 ») з 20 лютого 2003 року до 25 січня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час шлюбу, 03 липня 2003 року, ОСОБА_3 отримала в приватну власність від Хмельницької міської ради земельну ділянку, кадастровий номер :18:001:0134, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель. 18 лютого 2008 року ОСОБА_3 отримала в приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер :18:001:0026, площею 0,0316 га, для ведення особистого селянського господарства.

Вказані земельні ділянки розміщені за адресою: АДРЕСА_1 , на якій вони як подружжя збудували житловий будинок, загальною площею 417,3 кв. м, житлового площею 109,3 кв. м, право власності на який оформлено на ім`я ОСОБА_3 .

Посилався на те, що 02 серпня 2021 року ОСОБА_3 та її батько ОСОБА_2 з нотаріусом ОСОБА_9 , без його добровільної та безумовної згоди, шляхом обману, отримали в нього заяву (дозвіл) на відчуження згаданого житлового будинку, а пізніше без його згоди відчужили також земельну ділянку, кадастровий номер :18:001:0134, шляхом укладення оспорюваних договорів дарування на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Зазначав, що договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :18:001:0134, набутої ОСОБА_3 за час шлюбу, на користь її батьків укладено без його письмової згоди, у зв`язку з чим такий договір є недійсним з підстав, передбачених статтею 65 СК України, статтею 120 ЗК України та статтями 230, 377 ЦК України, оскільки на цій земельній ділянці знаходиться належний їм як подружжю житловий будинок і він є його співвласником.

Крім того, ОСОБА_3 не виконала своєї обіцянки не звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей у зв`язку з тим, що позивач надав згоду на відчуження житлового будинку на користь дітей.

Стверджував, що договір дарування будинку підлягає визнанню недійсним через «дефект волі», оскільки укладення ним договору не було добровільним, його згода була умовною, до його укладення спонукали обставини обману зі сторони відповідачів. Правовою підставою недійсності договору зазначав порушення статей 203, 215, 230, 717 ЦК України.

Вказував на те, що згоду на відчуження житлового будинку він надав за умови подальшого його дарування їх спільним із ОСОБА_3 дітям, що оформлено письмовими угодами (гарантіями) № 1 і № 2. Такі умови не були вказані в договорах дарування, оскільки нотаріус відмовлялася їх посвідчувати, так як це підтверджувало б укладення договорів під умовою, що заборонено для таких видів правочинів.

Зазначав, що погодився підписати згоду на відчуження та угоди (гарантії) № 1 і № 2, оскільки відповідачі запевняли його, що у подальшому оформлять відчуження житлового будинку на користь дітей, а наразі це необхідно вирішити терміново, так як його колишня дружина проживала з громадянином росії ОСОБА_10 , у липні 2021 року вони зареєстрували шлюб та мали намір виїхати на проживання до міста москви. Однак відповідачі його обманули, оскільки після оформлення своїх прав на житловий будинок та отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження майна на користь дітей будинок дітям не подарували.

Посилаючись на зазначені обставини та керуючись положеннями статей 203, 215, 230, 377, 717 ЦК України, статей 60, 65 СК України та статті 120 ЗК України, просив суд:

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0134, площею 0,0884 га (0,0152 га малоповерхова забудова, 0,0732 га малоповерхова забудова) від 02 серпня 2021 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ,

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 02 серпня 2021 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та стягнути з відповідачів на його користь судовий збір в сумі 5205,6 грн. та 40 000 грн. cудових витрат на правову допомогу.

Вважає рішення суду першої інстанції немотивованим, несправедливим, незаконним і необґрунтованим, заздалегідь неправосудним.

Звертає увагу на те, що зі змісту наведених у рішенні мотивів взагалі незрозуміло, які обставини суд встановив, якими нормами вони регулюються, суд не дав оцінки його доказам, твердженням, вимогам, запереченням відповідачів, показанням свідка, письмовим доказам, не спростував доводів позовної заяви.

Вважає, що суд невірно послався на зміст ст. 229 ЦК України, у якій наведено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, адже з цих підстав позов не заявлявся, а обґрунтовувався тим, що його обманули, тобто суд мав виходити зі змісту ст. 230 ЦК України.

Звертає увагу на те, що всупереч ст. 265 ЦК України, в описовій частині оскаржуваного рішення не викладено зміст позиції позивача та заперечення відповідача, а в мотивувальній частині не зазначено: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5)невірно зазначено норми права, які застосував суд, не наведено мотиви їх застосування; 6) не наведено норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Крім цього, у резолютивній частині оскаржуваного рішення (короткого тексту) не зазначено: дату складення повного судового рішення.

Посилається на те, що в суді першої інстанції він наголошував, що ніякої помилки не допустився, а його просто обманули.

Вказує на незрозумілість мотивів суду, оскільки суддею взагалі не наведено висновків до яких вона прийшла.

Посилається на те, що показання нотаріуса перекручено, що нібито він не хотів дітям дарувати, хоча нотаріус підтвердила в суді, що «про дарування дітям будинку була мова»; що нібито було дотримано нотаріальної таємниці, хоча в кабінеті сиділи всі: Таран, Заббарова, він і нотаріус.

Вважає, що судом умисно замовчано факт укладення між сторонами додаткових угод-гарантії, які однозначно свідчать, що нотаріус не виконала вимоги ст. 44 ЗУ «Про нотаріат».

Вважає, що суд першої інстанції не дав відповіді на питання чому у п?ятницю 30 липня 2021 року він відмовився підписувати дозвіл на дарування, і чому відбувся скандал, а 02 серпня 2021 року він нібито вже безумовно з «доброї волі» подарував майно відповідачам.

Вважає, що підписання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 угод-гарантій від 02 серпня 2021 року, до того як він підписав заяву в нотаріуса, свідчить про факт його обману, який оформлений у письмовому виді.

Звертає увагу на те, що у суді першої інстанції ОСОБА_2 визнав, що він з ОСОБА_3 підписали угоди гарантії, оскільки він по іншому не хотів давати дозвіл на дарування, до того ж ОСОБА_2 нібито знав, що угоди-гарантії не несуть правових наслідків, що також підтверджує факт обману.

Вказує на те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що 02 та 03 серпня 2021 року, після дарування він, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і старша донька ОСОБА_12 пішли у ЦНАП після дарування, де всі четверо звернулись до органу опіки і піклування про надання висновку для дарування дітям нерухомого майна, проте через місяць, після отримання дозволу від органу опіки і піклування, такого дарування не відбулось, що також підтверджує факт обману з боку відповідачів, оскільки вони боялись скасування ним свого дозволу (заяви) в нотаріуса, внаслідок чого вони б не встигнули зареєструвати право власності.

Зазначає, що суд також не звернув увагу на те, що нотаріус так поспішала, що посвідчила особу відповідачки як ОСОБА_13 , проте станом на 02 серпня 2021 року вона вже була ОСОБА_14 , оскільки 15 липня 2021 року змінила прізвище і ця інформація була відображена у відповідних реєстрах.

Вважає, що такі дії нотаріуса, а також те, що вона не з`ясувала дійсні наміри сторін, знаючи що відповідачі підписали йому угоди-гарантії, не можуть відповідати ст. 44 ЗУ Про нотаріат.

Вважає, що він цілком довів наявність умислу в діях відповідачів і сам факт обману.

Посилається на те, що в судовому рішенні не наведено мотивів, чому послуги представника становлять 15 000 грн., адже у справі відзив не подавався, а письмові пояснення ОСОБА_2 та адвоката Фанди Н.М. не стосуються позовних вимог і судової практики.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує на те, що спірний будинок будував її чоловік ОСОБА_2 разом з нею, тому немає будь-яких правових підстав визнавати недійсними договори дарування земельної ділянки та житлового будинку.

Зазначає, що ніхто не вводив в оману ОСОБА_1 , він не заперечував щодо укладення договорів дарування, фактично визнав, що ніякого відношення до майна він немає.

Вважає, що не можуть братися до уваги угоди-гарантії №1 і №2 від 02.08.2021 року, оскільки цивільне законодавство не передбачає такої форми погодження істотних умов договору на розпорядження нерухомістю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що договори дарування було укладено з застосуванням обману до нього та без його волевиявлення.

Звертає увагу на те, що у приватного нотаріуса Драч І.В. був три рази, він погоджувався на оформлення даних договорів дарування, будь-яких порушень при їх оформленні з боку нотаріуса позивач не довів.

Вказує на те, що відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджують право апелянта на земельні ділянки та будинок по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що погіршення стосунків між сторонами після укладення цих договорів не може бути підставою для скасування рішення суду.

Колегія суддів не бере до уваги відзив на апеляційну скаргу Заббарової В.Л., який підписаний Тараном Л.Ф. за довіреністю, оскільки він в розумінні ст. 60 ЦПК України не може бути її представником при розгляді даної справи, оскільки не є адвокатом, тому вказаний відзив в силу ч.4 ст. 183 ЦПК України підлягає поверненню без розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Каденко О.О. підтримали вимоги апеляційної скарги з мотивів викладених у ній.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Фанда Н.М. заперечили проти задоволення апеляційної скарги з мотивів викладених у відзивах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзивів, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_15 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 », станом на час розгляду справи прізвище « ОСОБА_14 ») та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 20 лютого 2003 року до 25 січня 2018 року (т. 1, а. с. 89 ). Під час шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 1011).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 03 липня 2003 року № 071671 ОСОБА_18 (після шлюбу з позивачем Драч, зараз - ОСОБА_14 ) на підставі рішення дев`ятої сесії Хмельницької міської ради від 25 грудня 2002 року № 7 набула у власність у порядку приватизації земельну ділянку, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 12).

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 18 лютого 2008 року ОСОБА_18 (після шлюбу з позивачем Драч, зараз - ОСОБА_14 ) відповідно до рішення тринадцятої сесії Хмельницької міської ради від 22 серпня 2007 року № 30 набула у власність земельну ділянку, кадастровий номер :18:001:0026, площею 0,0316 га, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 серпня 2010 року ОСОБА_11 набула у приватну власність житловий будинок, що у АДРЕСА_1 , загальною площею 417,3 кв. м, житловою площею 109,3 кв. м (т. 1, а. с. 14).

ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 64,8 кв. м.

Як вбачається зі змісту нотаріальної згоди ОСОБА_1 від 02 серпня 2021 року він надав згоду ОСОБА_3 (на момент укладення договору - Драч) укласти договір та подарувати житловий будинок із надвірними будівлями АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у розмірі 7/10 та 3/10 часток відповідно (т. 1, а. с. 20).

02 серпня 2021 року між ОСОБА_3 (на момент укладення договору - Драч), ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_3 , на підставі якого, за згоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули у власність 7/10 та 3/10 часток вказаного будинку відповідно. Згідно з пунктом 8 цього договору дарувальник засвідчив, що житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0884 га, кадастровий номер :18:001:0134 (т. 1, а. с. 2122).

02 серпня 2021 року, одночасно із посвідченням договору дарування житлового будинку, між ОСОБА_3 (на момент укладення договору - Драч), ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0134, площею 0,0884 га, (0,0152 га малоповерхова забудова, 0,0732 га малоповерхова забудова), за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно з яким ОСОБА_2 та ОСОБА_4 набули у власність відповідно 7/10 та 3/10 часток вказаної земельної ділянки (Т. 1, а. с. 2324).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зі сторони позивача не надано доказів того, що спірні договори дарування укладено із застосуванням обману з боку відповідачів та без вільного волевиявлення позивача ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, проте в повній мірі не погоджується із мотивами, з яких суд виходив.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається у таких випадка: якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є неприпустимим.

За положеннями статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 (провадження № 61-12035св20) зазначено, що «для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, згідно з яким за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман чи помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел другої сторони, яка вчиняє правочин, знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що інша сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у невигідні для неї правовідносини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 січня 2024 року у справі № 641/4266/21 (провадження № 61-14470св23).

Так, у своєму позові та апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що він надавав свою згоду на дарування житлового будинку з надвірними будівлями за умови подальшого його дарування їх спільним із ОСОБА_3 дітям, що оформлено письмовими угодами (гарантіями) №1 і №2, проте відповідачі його обманули, оскільки після оформлення своїх прав на житловий будинок та отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження майна на користь дітей будинок дітям не подарували, а тому вважав, що договір дарування житлового будинку слід визнати недійсним у відповідності до ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів критично оцінює такі доводи позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Так, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що він не розумів про наслідки вчинення/не вчинення дій, направлених на відчуження майна у визначений спосіб (договір дарування) чи міг неправильно сприймати фактичні обставини правочину.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач). Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до статті 230 ЦК України (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/15715/19).

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 категорично заперечує те, що його волевиявлення могло бути здійснене шляхом помилки, разом з тим вищезазначені доводи позивача не доводять обставини, що на момент вчинення правочину, мав місце обман і умисні дії були направлені на протиправне заволодіння його майном проти його волі та проти домовленостей зі сторонами договору.

Більше того, апеляційний суд вважає доводи позивача суперечливими, оскільки відповідно до положень статті 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника (яким себе вважає ОСОБА_1 ) будь-яку дію майнового характеру (як-то відмова від майнових претензій) чи необхідність вчинення інших дій немайнового характеру суперечить юридичним наслідкам укладення договору дарування - безповоротному припиненню права власності у дарувальника на майно, що є предметом цього договору.

Тобто, правовою метою надання згоди ОСОБА_1 на укладення його колишньою дружиною договорів дарування була передача ним, як співвласником, свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. При цьому договір дарування (який у силу його умов є виконаний) спрямований на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення його у обдаровуваного.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.

Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Також, касаційний суд зауважував, що: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Таким чином, укладаючи договір дарування, інший з колишнього подружжя, а саме відповідачка ОСОБА_3 (після шлюбу з позивачем - Драч), як сторона договору дарування (дарувальник), яка представляла у відносинах з третіми особами (контрагентами) - другою стороною договору (обдарованими відповідачами у справі: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ) права та інтереси колишнього чоловіка - позивача ОСОБА_1 (суб`єкта, який надав нотаріально посвідчену згоду на укладення договору іншим з подружжя, проте не став стороною даного договору) діяла правомірно і в її діях, як і в діях іншої сторони договору відсутні ознаки обману, які б стосувалися природи вчиненого правочину та його істотних умов.

Відсутність згоди іншого з подружжя могла мати наслідком, зокрема, визнання такого договору дарування недійсним.

Також, колегія суддів вважає, що укладення угод-гарантій, на які посилається позивач, не може бути умовою оспорених договорів дарування щодо здійснення певних дій у майбутньому.

Більше того, невиконання угод-гарантій не може бути підставою для оскарження договору дарування чи підставою вимагати від обдарованого виконати дії майнового характеру, що були раніше обумовлені, а невиконання таких дій з боку обдарованого не є підставою для визнання правочину недійсним.

При цьому колегія суддів враховує, що обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 статті 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдаровуваного виконання покладеного на нього обов`язку на користь третьої особи.

Разом з тим, вищевказані норми не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки оспореним правочином не було встановлено обов`язку обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третіх осіб.

Доводи апелянта, з посиланням на недотримання домовленостей між позивачем та відповідачами щодо взаємних прав та обов`язків подружжя щодо виховання та матеріального забезпечення їх дітей (аліменти, опіка), колегія суддів відхиляє, оскільки такі жодним чином не могли впливати на наслідки укладення будь-яких правочинів, спрямованих на відчуження майна іншим особам, а не колишній дружині чи їх дітям.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведено того факту, що договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 02 серпня 2021 року було укладено із застосуванням обману з боку відповідачів та без вільного волевиявлення позивача ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду по суті вирішення справи не спростовують.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

Так, з матеріалів справи вбачається, а сторонами не заперечено і підтверджено в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції той факт, що за час шлюбу, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 03 липня 2003 року № 071671, ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 , після шлюбу з позивачем - ОСОБА_6 ) на підставі рішення дев`ятої сесії Хмельницької міської ради від 25 грудня 2002 року № 7 набула у власність у порядку приватизації земельну ділянку, кадастровий номер :18:001:0134, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 12).

На вказаній земельній ділянці, за час шлюбу, подружжя збудували житловий будинок, загальною площею 417,3 кв. м, житлового площею 109,3 кв. м, титульним власником якого значилася Драч.

18 серпня 2010 року ОСОБА_15 (зараз ОСОБА_14 ) зареєструвала право власності на вказаний житловий будинок (який є об`єктом права спільної сумісної власності в силу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу), а тому позивач вважав, що з цього моменту, у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, він набув право спільної сумісної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :18:001:0134, площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель, на якій розміщений вищезгаданий житловий будинок (т. 1, а. с. 14).

Разом з тим, колегія суддів зазначає наступне.

Лише земельна ділянка, яка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності в порядку приватизації у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, провадження № 61-29004св18).

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

У справі № 6-2710цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України (аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині третій статті 368, частині другій статті 372 ЦК України) земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

У пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

В судовій практиці запроваджено конструкцію автоматичного та безкомпенсаційного припинення права приватної власності на земельні ділянки на підставі рішення суду про поділ спільного майна подружжя або про визнання права на частку в праві спільної власності, яку неодноразово застосовано і в практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 27 січня 2020 року у справі № 150/718/18, від 17 березня 2021 року у справі № 676/5479/18, від 16 жовтня 2023 року у справі № 317/3170/22.

Разом з тим, позивачем не надано доказів (копії рішення суду, яке набрало законної сили чи ін.) на підтвердження обставин поділу спільного майна подружжя (визнання права на частку в праві спільної сумісної власності без вимог щодо поділу майна в натурі), а саме вищезгаданого житлового будинку, який був на момент його відчуження об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та який знаходиться на земельній ділянці (кадастровий номер :18:001:0134), яка є особистою приватною власністю ОСОБА_3 ..

Таким чином, колегією суддів не встановлено обставин припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку (її частину) та переходу права власності на частину земельної ділянки до ОСОБА_1 ..

Відповідно, письмової згоди позивача ОСОБА_1 , при відчуженні вказаного об`єкту нерухомого майна, не вимагалося.

Відтак, ОСОБА_1 не доведено того факту, що укладений між ОСОБА_19 та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :18:001:0134, площею 0,0884 га від 02 серпня 2021 року порушує його права та законні інтереси, оскільки вказана земельна ділянка (кадастровий номер :18:001:0134), вважається особистою приватною власністю ОСОБА_3 ..

Так, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки слід відмовити саме з підстави відсутності порушеного приватного (цивільного) права (інтересу) позивача.

Щодо стягнених судом першої інстанції судових витрат понесених у вигляді правничої допомоги.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення відсутні мотиви, з яких суд виходив при стягненні з позивача на користь ОСОБА_2 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, тому доводи апеляційної скарги у цій частині знайшли своє підтвердження.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Так, представник відповідача в суді першої інстанції посилався на те, що під час розгляду справи понесено витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції представником ОСОБА_2 - адвокатом Фандою Н.М. було надано: копію договору від 13.07.2022 року №686/9073/22 про надання професійної правничої допомоги, попередній розрахунок витрат за вказаним договором від 17.07.2022 року, акт прийому передання виконаних послуг за договором та прийому передання гонорару за виконану роботу від 27.07.2022 року та квитанцію №686/9073/22 від 28.07.2022 року.

Так, згідно п.3.6 договору від 13.07.2022 року №686/9073/22 про надання професійної правничої допомоги, укладеного між адвокатом Фандою Н.М. та ОСОБА_2 сторони визначили фіксовану суму гонорару - 15 000 грн.

Згідно попереднього розрахунку витрат на професійну правничу допомогу гонорар 15 000 грн. включає в себе: 1) перша бесіда з клієнтом, ознайомлення з наданими матеріалами, надання клієнту попередньої правової інформації, консультації і роз`яснень, визначення переліку документів, які клієнту необхідно надати 2 год.; 2) підготовка проекту договору про надання професійної правничої допомоги 1 год.; 3) вивчення законодавства з приводу даного спору 3 год.; 4) вивчення судової практики за 2017-2022 роки 4 год.; 5) вивчення додаткових матеріалів та документів наданих клієнтом 2 год.; 6) бесіда з клієнтом з викладенням та роз`ясненням йому правового обґрунтування судової практики та можливих варіантів судового вирішення даного спору 2год. 30 хв.; 7) складання проекту письмових пояснень, узгодження їх з клієнтом, коригування з врахуванням думки клієнта, виготовлення 4 год.; 8) складання проекту правової позиції, вивчення судової практики, напрацювання тактики ведення допиту супротивної сторони спору 5 год.; 9) випрацювання кінцевої правової позиції по справі, узгодження її з клієнтом та роз`яснення її клієнту 2 год.; 10) представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції.

Відповідно до акту прийому передання виконаних послуг за договором та прийому передання гонорару за виконану роботу від 27.07.2022 року та квитанцію №686/9073/22 від 28.07.2022 року адвокат виконав умови договору, а клієнт їх отримав, а також клієнт передав, а адвокат прийняв 15 000 грн. суми гонорару згідно договору про надання професійної правничої допомоги, що також підтверджується і квитанцією від 28.07.2022 року.

Колегія суддів вважає, що до вартості витрат на професійну правничу допомогу включено вартість послуг, які не пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а саме - підготовка проекту договору про надання професійної правничої допомоги 1 год., оскільки така послуга не стосуються підготовки самого процесу розгляду даної справи.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі та складність даної справи, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом відповідача Фандою Н.М. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відшкодуванню на користь ОСОБА_2 підлягали витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., а не 15 000 грн. як помилково вважав суд першої інстанції, оскільки такий розмір не відповідає загальним засадам цивільного законодавства - справедливості та розумності.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та тривалості слухання справи у суді першої інстанції.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 10.04.2024 року у справі №367/6289/21.

Оскільки судом першої інстанції спір по суті вирішено правильно, тому колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та зменшивши розмір стягнутих із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених витрат на професійну правничу допомогу з 15 000 грн. до 10 000 грн.. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови та зменшивши розмір стягнутих із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених витрат на професійну правничу допомогу з 15 000 грн. до 10 000 грн..

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.