КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 758/10718/23

номер провадження: 22-ц/824/7152/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Володимира Валерійовича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року у складі судді Захарчук С.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: виконавчий комітет Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, Служба у справах дітей Авангардівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: виконавчий комітет Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, Служба у справах дітей Авангардівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з лютого 2018 року по липень 2021 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказував, що шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 червня 2021 року. Цим же рішенням суду визначено місце проживання дитини разом з матір`ю.

Зазначав, що незважаючи на те, що місце проживання сина ОСОБА_3 було визначено разом з матір`ю, малолітня дитина з відповідачкою проживала не весь час. З початком повномасштабного вторгнення відповідачка залишила сина ОСОБА_3 на своїх батьків, а сама поїхала за кордон. Вказував, що для її батьків утримання малолітнього онука ОСОБА_3 було обтяжливим, а тому вони звернулися до нього з вимогою забрати дитину. Саме в такий спосіб він і довідався про те, що його колишня дружина, мати їх спільної дитини, знехтувала материнськими обов`язками.

Наголошував, що надалі між сторонами було укладено нотаріально засвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком від 14 листопада 2022 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 самостійно опікується сином, а матір дитини інтересу до життя сина не проявляє, не приймає учать ні у вихованні дитини, ні в її утриманні, передбачені законом та моральними засадами суспільства батьківські обов`язки не виконує, позивач просив позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому відсутні правові підстави для позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд першої інстанції не прийняв до уваги наданий позивачем висновок органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради від 05 лютого 2024 року як належний та допустимий доказ, оскільки з вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_2 не була присутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради, до Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради не з`являлась для проведення з нею бесіди з приводу вирішення спору про позбавлення її батьківських прав. Водночас обставини, які викладені у висновку органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради від 05 лютого 2024 року встановлені зі слів батька дитини.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Матвійчук В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що відповідачка після розлучення з позивачем з початку повномасштабного вторгнення самоусунулась від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Вказує, що попри те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 червня 2021 року місце проживання сина ОСОБА_3 було визначено разом з матір`ю, дитина з відповідачкою не проживала. З початком повномасштабного вторгнення відповідачка залишила сина ОСОБА_3 на своїх батьків, а сама поїхала за кордон. Проте для батьків відповідачки утримання малолітнього онука ОСОБА_3 було обтяжливим, тож вони звернулися до позивача з вимогою забрати дитину. Саме в такий спосіб позивач довідався про те, що його колишня дружина, яка є матір`ю їх спільної дитини, знехтувала материнськими обов`язками. Тому позивач, який на той час працював коком на судні, був вимушений перервати рейс та терміново повернутися в Україну щоб опікуватися сином.

Стверджує, що позивачка не лише не опікувалась сином, але й не утримувала його, оскільки наказом Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2022 року у справі № 509/4175/22 за заявою позивача з відповідачки стягнуто аліменти в мінімальному розмірі з 06 жовтня 2022 року і до 24 березня 2038 року. За домовленістю між колишнім подружжям, позивач не пред`явив даний судовий наказ до примусового виконання. Однак відповідачка не бажає сплачувати аліменти в добровільному порядку.

Зазначає, що між колишнім подружжям 14 листопада 2022 року було укладено нотаріально засвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, за умовами якого син має проживати з батьком, однак мати має безперешкодні умови для спілкування. Проте відповідачка і надалі ухиляється від виконання материнських обов`язків, з дитиною навіть не бачилась. Також відповідачка навіть на засідання органу опіки та піклування, за результатами якого було надано висновок від 05 лютого 2024 року для вирішення цього спору, особисто не прийшла, а направила свого представника.

Крім того, звертає увагу, що згідно з висновком органу опіки та піклування від 05 лютого 2024 року суду рекомендовано задовольнити позов та позбавити відповідачку батьківських прав. На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно не прийняв вказаний висновок як належний та допустимий доказ саме з тих причин, що відповідачка особисто не з`явилась на засідання органу опіки та піклування. Такий підхід суду категорично суперечить принципам доказування.

Також зазначає, що суд першої інстанції у порушення ст.206, ч.6 ст.263 ЦПК України не прийняв заяву відповідачки про визнання позову та безпідставно послався на ст.155 СК України.

01 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Матвійчук В.В. подав додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24 (провадження № 61-17253св24), які, на його думку, підтверджують обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 і треті особи: виконавчий комітет Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області, Служба у справах дітей Авангардівської селищної ради, не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Матвійчука В.В., який з`явився в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 06 лютого 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_2 »), було укладено шлюб, який зареєстрований Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №209.

Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 червня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Після розірвання шлюбу малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що 14 листопада 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.4 договору, враховуючи припинення сімейних відносин між батьками та надалі їх окреме проживання, сторони дійшли згоди про те, що дитина проживатиме разом з батьком й буде бачитись з матір`ю згідно умов цього договору. У разі зміни місця проживання, батько та мати зобов`язуються попереджувати один одного усно не пізніше одного тижня з моменту зміни місця проживання, або письмово із зазначенням точного місця проживання, не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання.

Згідно з пунктом 3.1 договору, батьки зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання про піклування дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити належний рівень освіти незалежно від їх стосунків, брати участь у вирішуванні питань стосовно здоров`я та освіти дитини, враховувати її думку та інтереси, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання, контактних телефонів та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 3.2 договору, батьки зобов`язуються не втручатися в особисте життя один одного та не налаштовувати та не підбурювати дитину проти батька чи матері та пов`язаних з ними осіб.

У пункті 3.3 договору передбачено, що батьки зобов`язуються докладати зусиль для всебічного духовно-морального та фізичного розвитку дитини, виховання в неї загальноприйнятих моральних цінностей.

Батьки зобов`язуються не зазіхати на право власності дитини, на отриманні доходи, на подароване або успадковане нею майно, а також будь-яке інше майно та кошти дитини (пункт 3.4 договору).

Згідно з пунктом 3.5 договору, батьки під час перебування з дитиною зобов`язані захищати її від усіх форм фізичного насилля, образ або зловживання батьківськими правами, не допускати відсутність піклування, недбале або грубе поводження чи експлуатацію дитини.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, інтересу до життя сина не проявляє, не приймає участь ні у вихованні дитини, ні в її утриманні, передбачені законом та моральними засадами суспільства батьківські обов`язки не виконує.

На підтвердження цих обставин позивач ОСОБА_1 надав суду висновок органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради від 05 лютого 2024 року, згідно з яким селищна рада вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.94-96).

При цьому, із вказаного висновку органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради від 05 лютого 2024 року слідує, що ОСОБА_2 не була присутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Авангардівської селищної ради, до Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради не з`являлась для проведення з нею бесіди з приводу вирішення спору про позбавлення її батьківських прав, всі обставини, викладені у висновку встановлені зі слів батька дитини - ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. було засвідчено заяву ОСОБА_2 про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.139).

Також 06 лютого 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Огороднік І.М. подав до суду заяву про те, що ОСОБА_2 визнає позов та проти його задоволення не заперечує (а.с.80).

У ст.51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У ч.7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У ч.ч.1, 2 та 4 ст.155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України.

Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У ст.165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20); від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19); від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23); від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Відповідно до ч.ч.5,6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (див. постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

У даному випадку колегія суддів вважає, що врахувавши те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради від 05 лютого 2024 року, згідно з яким селищна рада вважала за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідачки та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, колегія суддів у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

У даній справі не встановлено, що відповідачка є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини.

Отже, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачкою ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо сина, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, суд першої інстанції правильно взяв до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу у разі доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку.

Достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності в цьому, ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Огороднік І.М. про те, що ОСОБА_2 визнає позов та проти його задоволення не заперечує, то колегія суддів враховує таке.

Згідно з ч.1 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження №61-2251св22)).

Також колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні приписів ст.206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права заяви відповідача від 26 липня та 27 жовтня 2022 року, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме ч.3 ст. 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Отже, встановивши, що підстави для задоволення позову відсутні, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги факт визнання позову відповідачкою, зазначивши про це у своїй постанові.

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_2 про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22 (провадження №61-11993св23) та у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 336/1230/23 (провадження № 61-872св25).

Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука В.В. у суді апеляційної інстанції на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24 (провадження № 61-17253св24) не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з такого.

Як зазначалось вище, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції як міжнародна судова практика, так і практика Верховного Суду щодо обставин, які має враховувати суд під час вирішення справ про позбавлення батьківських прав вже була усталена, чітка та послідовна.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24 (провадження № 61-17253св24), на яку посилається скаржник, вказав, що «за загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача. Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22). Біологічний батько добровільно пішов з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання нею освіти. І це триває протягом близько п`яти років. Тривала розлука мала наслідком розрив психоемоційних зв`язків між батьком та донькою».

Тобто у справі №147/277/24 (провадження № 61-17253св24) Верховний Суд досліджував конкретні правовідносини, які склалися між її сторонами та акцентував на необхідності врахування поведінки відповідача у справах про позбавлення батьківських прав по відношенню до дитини, а також про необхідність збирання належної доказової бази. Отже, Верховний Суд не дійшов принципово нових висновків, які б безумовно впливали на необхідність ухвалення того чи іншого рішення в цій справі.

У даній справі за позовом ОСОБА_1 , яка є предметом апеляційного розгляду, колегія суддів врахувала найновішу релевантну практику Верховного Суду.

Зокрема, колегією суддів враховано правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 336/1230/23 (провадження № 61-872св25), де Верховний Суд погодився із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення матері батьківських прав, за умови недоведення її навмисного ухилення від виконання своїх обов`язків, її винної поведінки, а також гострої соціальної необхідності в позбавленні її батьківських прав.

При цьому, за обставин справи № 336/1230/23 (провадження № 61-872св25) Верховний Суд дав оцінку як висновку органу опіки та піклування, яким було рекомендовано позбавити матір дитини батьківських прав, так і заяві відповідачки про визнання позову щодо позбавлення її батьківських прав.

Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Володимира Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 квітня 2025 року.

Головуючий

Судді: