Справа № 125/489/24
Провадження № 22-ц/801/683/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 рокуСправа № 125/489/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіального сервісного центру МВС № 0545 (на правах відділу) Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Халаґєрою Оленою Анатоліївною, на ухвалу Барського районного суду Вінницької області про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, постановлену у цій справі 15 січня 2025 року у м. Бар суддею цього суду Хитруком В.М., повний текст ухвали суду складено 20 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2024 року ухвалою Барського районного суду Вінницької області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ № 0545 (на правах відділу) Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

02 грудня 2024 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Халаґєра О.А. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути із позивача витрати на правничу допомогу посилаючись на те, що ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2024 року у даній справі позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Однак, на переконання заявника, цією ухвалою не вирішено питання про визнання зловживання процесуальними правам позивачем на підставі поданого клопотання представником відповідача від 27 вересня 2024 року та не вирішено питання про судові витрати, зокрема відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

15 січня 2025 року ухвалою Барського районного суду Вінницької області відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Халаґєрою О.А., подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали суду та невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не дослідив питання щодо зловживання процесуальними правами позивачем та необґрунтованості ініціювання судового процесу, який спричинив витрати для відповідача. Скаржник вказує, що позивач, при подачі позовної заяви, була обізнана, що визнання недійсним договорів купівлі-продажу автомобілів не було ефективним способом захисту.

У цей час, в рамах реалізації принципу змагальності, представник відповідача витрачав час на подання заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, а також здійснював пошук та підготовку документів та інших доказів, що додавались до відзиву.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник ОСОБА_1 адвокат Мазуренко Л.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, як законну та обґрунтовану, без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги зазначає, що будь-яких недобросовісних дій позивача, які свідчать про зловживання позивачем процесуальними правами у контексті положень ст. 142 ЦПК України, в апеляційній скарзі не наведено, а доводи скаржника зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди із висновками суду першої інстанції.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що клопотання представника відповідача не містить доводів і доказів необґрунтованості дій позивача, подача заяви про залишення позовної заяви без розгляду не може бути розцінена як необґрунтовані дії позивача, оскільки це його право, яке не містить обмежень у його реалізації. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача та представником відповідача таке не доведено.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст .4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч. 1 ст. 55 Конституції України, пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У ст. 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Зазначене узгоджується із викладеним висновком у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21).

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною 1, п.1 ч.2 ст.44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 грудня 2020 року у справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 820/4347/17.

Колегія суддів зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Добросовісні дії позивачів, спрямовані на захист їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Аналогічного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 листопада 2020 року (провадження №61-16711св19).

З матеріалів справи вбачається, що у заяві про постановлення додаткового рішення представник відповідача, посилаючись на положення ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які він поніс у зв`язку із розглядом справи.

Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши, що відповідачем не наведено обставин та не надано доказів, які б підтвердили необґрунтованість дій позивача у даній справі, що зумовили понесення відповідачем заявлених до стягнення витрат на професійну правничу, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу із застосуванням частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із тим, що вказані представником відповідача у заяві про відшкодування судових витрат дії позивача не дають підстав для визнання їх необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу.

Крім цього, колегія суддів виходить із системного тлумачення положень ч.ч. 5, 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України та зазначає, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №711/64/23 (провадження № 61-8686св23).

Подана представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Халаґєрою О.А. заява про ухвалення додаткового рішення не містить жодних доводів та обґрунтувань в частині необґрунтованих дій позивача, які відповідач мав довести та які б могли бути перевірені судом, а відтак апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд не дослідив питання щодо зловживання процесуальними правами позивачем та необґрунтованості ініціювання судового процесу.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність доказів, які б вказували на необґрунтовані дії позивача щодо пред`явлення позову, суд апеляційної інстанції вважає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у мотивувальній частині ухвали суду, та не дають підстав для висновку про незаконність та необґрунтованість судового рішення, невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Таким чином, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Халаґєрою Оленою Анатоліївною, залишити без задоволення.

Ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення.

Касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

О. С. Панасюк