Справа № 343/1149/24
Провадження № 22-ц/4808/455/25
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Бойчука І. В.,

Василишин Л. В.,

секретар: Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2025 року у складі судді Керніцького І. І., ухвалене в м. Долина Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання перереєструвати транспортний засіб,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про зобов`язання перереєструвати транспортний засіб.

В обґрунтування позову зазначав, що він був власником автомобіля марки «Opel Askona», державний номерний знак НОМЕР_1 . 03 листопада 2020 року позивач уклав договір комісії з ТОВ «Руджеро» № 010354 та доручив комітенту продати вказаний автомобіль, який того ж дня було продано ОСОБА_2 . За домовленістю покупець був зобов`язаний за свій рахунок перереєструвати автомобіль, однак вказаних дій не вчинив.

З 07 грудня 2020 року позивачу почали надходити документи про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за порушення правил дорожнього руху. Оскільки, вищенаведених штрафів позивач не оплачував, то Долинський районний відділ державної виконавчої служби наклав арешт на банківський рахунок ОСОБА_1 .

У зв`язку з наведеним, позивач був змушений звертатися до Долинського районного суду Івано-Франківської області з позовними заявами про скасування вказаних постанов, які судом були задоволені, а також до Долинського відділу ДВС з проханням розблокувати банківський рахунок. Після чого позивач неодноразово звертався у різні державні органи про зобов`язання відповідача перереєструвати автомобіль, однак отримував відповідь про те, що відповідач відмовляється давати будь-які пояснення.

Таким чином відсутність бажання ОСОБА_2 перереєструвати даний автомобіль на себе порушує права позивача, що змусило його звернутися до суду із позовом, у якому просив зобов`язати ОСОБА_2 здійснити переєстрацію у Сервісному центрі МВС України на своє прізвище автомобіля марки «Opel Askona», реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаного ОСОБА_2 на підставі укладеного між ним та ТОВ «Руджеро» в особі представника ОСОБА_3 договору купівлі-продажу транспортного засобу від 03 листопада 2020 року № 010354.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про законного власника транспортного засобу. Адже, у відповідності до договору купівлі-продажу від 03 листопада 2020 року власником вказаного автомобіля є ОСОБА_2 .

Відмова ОСОБА_2 перереєструвати транспортний засіб порушує законні права та інтереси позивача, відновлення яких можливе тільки у разі задоволення вищевказаного позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Що стосується поданої відповідачем, 10 квітня 2025 року заяви, у якій останній просив розгляд справи проводити за його відсутності, у задоволенні апеляційної скарги відмовити, то колегія суддів зазначає, що така заява до розгляду не приймається. Адже, вона подана до суду у порушення норм ч. 8 ст. 43 ЦПК України, та не містить оригіналу підпису, чи кваліфікованого електронного підпису ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Дуткевича М. В., які просили скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі зміни власників транспортних засобів у відповідності до пункту 33 Порядку № 1388. В той час, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про законного власника транспортного засобу.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України).

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини, пов`язані із захистом право володіння, користування та розпорядження майном врегульовані Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

У статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частин першої та третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (стаття 664 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою статті 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати; на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Судом встановлено, що 03 листопада 2020 року між ТОВ «Руджеро» та ОСОБА_1 було укладено договір комісії № 010354 (а.с. 2), у відповідності до якого комісіонер зобов`язався за дорученням позивача за комісійного плату вчинити за рахунок останнього від свого імені один або кілька правочинів щодо продажу автомобіля «Opel Askona», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1986 року випуску, чорного кольору, № кузова НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 .

В подальшому, 03 листопада 2020 року між ТОВ «Руджеро» як продавцем, та ОСОБА_2 як покупцем, укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 010354 (далі за текстом Договір), відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов`язується передати у власність покупцеві вищенаведений транспортний засіб.

Згідно з п. 1. 2. 1.3. Договору Продавець виконав передпрожажу підготовку транспортного засобу, який зазначений у п. 1.1. Договору. Покупець оглянув та ознайомився із майном, яке зазначено у п. 1.1. цього договору. Претензій до продавця щодо технічного стану та якісних характеристик відчужуваного транспортного засобу не має.

Пунктом 3.1. Договору зазначається, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10 000 грн.

Відповідно до п. 2.1. 2.2. Договору передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами Договору та сторони не мають майнових претензій одна до одної з моменту його підписання.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 підписавши Договір підтвердив, що сплатив вартість придбаного автомобіля та отримав його у продавця ТОВ «Руджеро», набувши право власності на нього.

Належних та допустимих доказів тому, що відповідач оспорював цей правочин, в тому числі і з підстав не отримання придбаного автомобіля, суду не надано.

Також, варто зазначити, що у відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір, що укладений 03 листопада 2020 року між ТОВ «Руджеро» та ОСОБА_2 , судом у встановленому законом порядку недійсним не визнавався та його недійсність прямо не встановлена законом, а тому такий залишається чинним. Відповідні вимоги ОСОБА_2 не заявляв.

Крім того, згідно п. 8.1. 8.2. Договору, такий вважається укладеним і набирає чинності з моменту його укладення. Проте, цей договір може бути розірвано за домовленістю сторін, яка оформляється додатковою угодою до цього договору.

Однак, відповідач із заявою про розірвання договору купівлі-продажу до позивача та продавця не звертався, що свідчить про досягнення згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема, щодо передачі у власність автомобіля ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Подібні положення передбачає чинна редакція вказаної статті.

Пунктом 1 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі - Порядок), передбачено, що на території України встановлено єдину процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі ТЗ), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Згідно пункту 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що не перереєстрація відповідачем на своє ім`я придбаного автомобіля порушує його права, оскільки він неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за порушення відповідачем під час експлуатації автомобіля Правил дорожнього руху України.

Згідно із статтею 37 Закону України «Про дорожній рух» забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає встановленим вимогам, або з номерними знаками, які закріплені у не встановлених для цього місцях, закриті іншими предметами чи забруднені, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів, перевернуті чи не освітлені, а також транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його, та у випадках, передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

Крім того, керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку, тягне за собою притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 121 КуПАП.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що вищевказаний транспортний засіб, 03 листопала 2020 року вибув із фактичного володіння, користування та розпорядження ОСОБА_1 .

Адже, як вбачається з п. 2.2. Договору, відповідач набув право власності на спірний автомобіль з моменту підписання сторонами цього договору. Таким чином, ОСОБА_2 , як власник транспортного засобу у відповідності до пункту 7 Порядку зобов`язаний перереєструвати вказаний автомобіль на своє ім`я, що унеможливить подальше порушення вищевказаних норм законодавства та обмежень прав позивача.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

Як докази на підтвердження понесених витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги, представник апелянта надав суду апеляційної інстанції: договір про надання правничої допомоги від 15 травня 2024 року; ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 , серії АТ № 1049473; розрахунок процесуальних витрат від 13 лютого 2025 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 8 від 13 лютого 2025 року, що свідчить про оплату апелянтом послуг адвоката наданих у цій справі на суму 4 000 грн., які у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (а.с. 25, 100, 101, 102).

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання перереєструвати транспортний засіб задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 протягом десяти діб з дня набрання цією постановою законної сили перереєструвати на своє ім`я автомобіль марки «Opel Askona», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1986 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_3 , який він придбав за договором купівлі-продажу № 010354 від 03 листопада 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2025 року.

Судді В. М. Барков

І. В. Бойчук

Л. В. Василишин