Єдиний унікальний номер 142/15/24
Номер провадження 2/142/55/25
02 квітня 2025 року смт. Піщанка
Піщанський районний суд Вінницької області
Головуючого судді Нестерука В.В.,
за участю секретаря судового засідання Яворської О.В.,
прокурора Бідюк Н.П.,
представника позивача Вінницької ОВА Мірошніченко Т.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Піщанка Вінницької області в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом керівника Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області, в інтересах держави в особі Вінницької обласної державної адміністрації, до Студенянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державних реєстрацій, -
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 11 січня 2024 року, зазначену справу було передано на розгляд судді Нестеруку В.В.
Ухвалою суду від 23 лютого 2024 року у даній справі відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 05 серпня 2024 року закрито підготовче провадження по даній справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
В судовому засіданні прокурор Бідюк Н.П. та представник позивача Вінницької обласної державної адміністрації Мірошниченко Т.Д. позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уповноваженого представника в судові засідання не направила, проте в матеріалах справи наявне клопотання представника третьої особи Лобачова Г.І. в якому він просить розгляд справи проводити без участі представника третьої особи.
Відповідач Студенянська сільська рада Тульчинського району Вінницької області свого уповноваженого представника в судові засідання не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом отримання повісток про виклик до суду в підсистемі «Електронний суд» користувачем якої являється.
При цьому суд враховує, що відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідач СВКП "КОЛОС" свого уповноваженого представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом отримання повістки про виклик до суду в підсистемі «Електронний суд» користувачем якої являється.
Будь-яких заяв чи клопотань від відповідачів по справі не надійшло.
Правом на подачу відзиву відповідачі не скористались.
Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Враховуючи, що відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились в судове засідання без повідомлення причин неявки два рази, відзивів на позовну заяву не подали, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ч. 1 ст. 280, ч. 4 ст. 223 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до наступних висновків.
Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як передбачено ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Пунктом 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та, враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
23 листопада 2020 року інженером-землевпорядником фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Болганської сільської ради (за межами населеного пункту) Піщанського району Вінницької області. (а.с. 81-87)
Рішенням 15 позачергової сесії 8 скликання Студенянської сільської ради № 905 від 25 серпня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність гр.. ОСОБА_1 » затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , площею 0,8 га, кадастровий номер :02:001:0499, для ведення особистого селянського господарства, та передано у власність ОСОБА_1 дану земельну ділянку. (а.с. 28)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 341360832 сформованої 02.08.2023 року, на підставі рішення Студенянської сільської ради № 905 від 25.08.2021 року державним реєстратором 05 жовтня 2021 року зареєстровано за громадянином України ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на земельну ділянку площею 0,8 га із кадастровим номером :02:001:0499 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, номер відомостей про речове право: 44374179) (а.с. 29-31)

Також судом встановлено, що 28 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та СВКП «Колос» укладено договір оренди землі № 1060, щодо земельної ділянки площею 0,8 га із кадастровим номером :02:001:0499. (а.с. 32-36)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 341360832 сформованої 02.08.2023 року право оренди даної земельної ділянки зареєстровано за СВКП «Колос» відповідно укладеного договору № 1060 від 28.10.2021. (а.с. 30)

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що частина належної ОСОБА_1 земельної ділянки згідно відомостей ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» площею 0,06 га, та відповідно листа Студенянської сільської ради № 1131 від 01.09.2023 р. площею 0,089 га накладається на 30-50 метрову смугу уздовж лінії державного кордону, входить до складу прикордонної смуги та відноситься до земель оборони, відповідно не може перебувати у приватній власності.

На підтвердження накладення частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0499 на землі оборони позивачем надано лист ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 1514 від 14.11.2023 року з додатками, лист Студенянської сільської ради № 1131 від 01.09.2023 року, листи В/Ч НОМЕР_1 № 710/12391 від 02.12.2023 та № 710/12920 від 15.12.2023 року, проект формування території і встановлення межі Болганської сільської ради народних депутатів Піщанського району Вінницької області та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Болганської сільської ради (за межами населеного пункту) Піщанського району Вінницької області.

Так, згідно листа ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 1514 від 14.11.2023 року щодо надання інформації про можливість поширення частин окремих земельних ділянок у межах 30-ти (50-ти) метрової смуги уздовж лінії державного кордону слідує, що прикордонна смуга шириною 30-50 метрів документально не встановлена, інститутом не виявлено документів демаркації Державного кордону, на підставі існуючих картографічних матеріалів визначено 30-ти та 50-ти метрову смугу та її поширення (накладення) на окремі земельні ділянки, надаються схеми та орієнтовні площі накладення земельних ділянок на умовну прикордонну смугу. (а.с.58)

Відповідно до переліку земельних ділянок наданих у власність вздовж лінії Державного кордону (додаток до вищезазначеного листа) під номером 1 вказана земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0499, власник/користувач ОСОБА_1 /СВКП «Колос», цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, загальна площа 0,8000 га, площа території в межах 30 м. смуги вздовж кордону 0,00, площа території в межах 50м. смуги вздовж кордону 0,06 га. (а.с. 59)

В схемі накладення території 30-ти (50-ти) метрової смуги відведення Державного кордону вказано, що в територію 30 метрової смуги відведення Державного кордону земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0499 не входить, а площа накладення в 50-ти метровій смузі відведення ДК становить 0,06 га, та графічно зображено розташування земельної ділянки стосовно лінії Державного кордону та 30 і 50 метрових смуг відведення (а.с. 62)

З копії листа Студенянської сільської ради № 1131 від 01.09.2023 року слідує, що Студенянська сільська рада не має можливості встановити площу земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0499, яка входить до 30 (50) метрової смуги державного кордону, проте за даними, які були надані департаментом правового забезпечення Вінницької ОВА, площа земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0499, яка входить до 30 (50) метрової смуги державного кордону складає 0,089 га. (а.с. 64)

Відповідно листів В/Ч 2193 № 710/12391 від 02.12.2023 та № 710/12920 від 15.12.2023 року земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0499, площею 0,8 га входить до складу прикордонної смуги розташованої вздовж державного кордону (а.с. 66-67, 69-71)

Досліджений судом проект формування території і встановлення межі Болганської сільської ради народних депутатів Піщанського району Вінницької області (а.с. 72-80) не містить відомостей про спірну земельну ділянку, не підтверджує та не спростовує обставини, що входять до предмету доказування за даним позовом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Болганської сільської ради (за межами населеного пункту) Піщанського району Вінницької області містить в собі викопіювання з проекту формування території Болганської сільської ради, фрагмент розташування земельної ділянки та графічний матеріал схематичне зображення земельної ділянки 0,8 га, саме з якого вбачається, що на стадії формування цієї земельної ділянки було враховано 30 метрову прикордонну смугу до якої і прилягає (межує, не накладається) остання. (а.с. 85-87)

Крім того з листів Держгеокадастру № 10-28-0.134-193/2-23 від 09.01.2023 року та № 10-28-0.202-1248/2-23 від 10.02.2023 року слідує, що процедура демаркації державного кордону між Україною та Республікою Молдова на разі не закінчена, спільна українсько-молдовська комісія продовжує роботу над підготовкою підсумкових документів демаркації державного кордону (протокол-опис проходження лінії державного кордону, альбом демаркаційних карт масштабу 1:5000 з нанесеними лінією державного кордону і прикордонними знаками, каталог координат і висот прикордонних знаків, протоколи прикордонних знаків, таблиця належності островів на річках, струмках та інших водоймах), та після затвердження Україною і Республікою Молдова підсумкових документів демаркації вони набудуть чинності, на сьогодні лінія державного кордону в межах Могилів-Подільського та Тульчинського районів Вінницької області винесено на місцевість та позначено прикордонними знаками.

Позивач просить скасувати рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність позивачу, та вказує, що скасування права приватної власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію земельної ділянки у держаному земельному кадастрі, дасть можливість відновити права держави і не порушить права фізичної особи на решту ділянки, права усіх учасників будуть дотримані.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі в тому числі і безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регламентований главою 19 ЗК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України ("Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності") громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені у статті 121 ЗК України. Відповідно до частини 1 цієї статті громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

Частиною 4 статті 116 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У заяві зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДЗК у Вінницькій області, будучи зацікавленим в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки площею 0.8 га для ведення особистого селянського господарства, замовив відповідний проект землеустрою та на підставі рішення Студенянської сільської ради № 905 від 25 серпня 2021 року набув у власність земельну ділянку площею 0,8 га, кадастровий номер :02:001:0499, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Отже, відповідач використав своє право на отримання земельної ділянки державної та комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі до 2 га.

Частиною 1 статті 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Положеннями частини 3 статті 19 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Згідно частини 1 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державний кордон України" державний кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України "Про державний кордон України" державний кордон України на місцевості позначається ясно видимими прикордонними знаками, форми, розмір і порядок встановлення яких визначаються законодавством України і міжнародними договорами України

Статтею 22 Закону України "Про державний кордон України" передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми, а вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів. У цих межах Кабінетом Міністрів України встановлюється спеціальний прикордонний режим щодо заборони вільного в`їзду, перебування, проживання, пересування осіб і провадження робіт, не пов`язаних з обороною чи охороною державного кордону України.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 липня 1998 року №1147 "Про прикордонний режим" вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм установлено прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим. З урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби України, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Прикордонна смуга - це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень (пункт 2 Постанови № 1147).

Існування прикордонних смуг визначеної ширини передбачено нормами Закону України "Про використання земель оборони".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації. Військові частини зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.

Частинами першою, другою, четвертою статті 3 Закону України "Про використання земель оборони" передбачено, що уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.

Згідно з приписами статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

На підставі частини 3 статті 77 Земельного кодексу України, навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.

Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми, а вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів.

З встановлених обставин справи слідує, що посилаючись саме на наведені правові норми прокурор у позові стверджував про те, що спірна земельна ділянка частково сформована в тому числі і за рахунок земель оборони, та площа накладення на 50 метрову смугу відведення становить 0.06 га.

При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц, від 26.07.2023 у справі № 454/2498/19, від 02.10.2024 у справі № 444/1011/20, про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених статтею 22 Закону України "Про державний кордон України" та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147 "Про прикордонний режим". Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки її розміри встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд.

Також, за висновком Верховного Суду, сформованим у постанові від 02.10.2024 у справі № 444/1011/20, "… законодавчо врегульовано, що прикордонна смуга не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд. Земельні ділянки, що перебувають в межах прикордонної смуги, перебувають у державній власності, щодо них діє особливий режим використання, оскільки такі земельні ділянки мають статус земель оборони. Такі земельні ділянки надаються у постійне користування органам Державної прикордонної служби України, а відсутність їх державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не свідчить про те, що земельні ділянки в межах прикордонної смуги можуть перебувати в іншій формі власності, окрім державної, та належати до іншої категорії земель аніж землі оборони".

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі № 922/4669/23, зокрема: "...Уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України (частини 1, 2 статті 3 Закону України "Про використання земель оборони")".

Однак, дана обставина не звільняє прокурора та позивача від доведення належними та допустимими доказами розташування частини спірної земельної ділянки належної відповідачу ОСОБА_1 з кадастровим номером :02:001:0499 у нормативно визначених межах прикордонної смуги земель оборони.

З урахуванням наведено судом оцінюються долучені до справи письмові докази в обґрунтування предмету та підстав заявленого позову.

Відповідно до закріпленого у статтях 12, 13, 81 ЦПК України принципу змагальності сторін кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, та, водночас, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, з огляду на встановлений нормами Земельного кодексу України, Закону України "Про землеустрій" чіткий перелік документів, якими слід підтверджувати формування земельних ділянок, їх розташування, цільове призначення, площу, до спірних правовідносин підлягають застосування приписи статей 79-80 ЦПК України.

Такі висновки суду ґрунтуються на неможливості винесення судових рішень на основі припущень або орієнтовних показників, сумнівних засобів доказування.

Допустимість доказів означає, що в окремих випадках, передбачених нормами права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування.

Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.

Саме такі висновки щодо оцінки доказів прокурора щодо обставин розташування земельних ділянок у межах прикордонної смуги наведено у постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у cправі №916/5130/23.

Таким чином, саме на прокурора та позивача покладено обов`язок належними та допустимими засобами доказування обставин розташування частини спірної земельної ділянки у межах прикордонної смуги.

Підстави та обґрунтування заявленого позову зведені до посилання на лист ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 1514 від 14.11.2023 року з додатками, лист Студенянської сільської ради № 1131 від 01.09.2023 року, листи В/Ч НОМЕР_1 № 710/12391 від 02.12.2023 та № 710/12920 від 15.12.2023 року, проект формування території і встановлення межі Болганської сільської ради народних депутатів Піщанського району Вінницької області та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Болганської сільської ради (за межами населеного пункту) Піщанського району Вінницької області.

Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

В силу частини 1 статті 186 Земельного кодексу України, схема землеустрою і техніко-економічне обґрунтування використання та охорони земель району затверджуються районною радою. Схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель села, селища, міста, території територіальної громади затверджуються відповідною сільською, селищною, міською радою.

Положеннями частини 5 статті 186 Земельного кодексу України визначено підстави погодження технічної документація із землеустрою.

Тобто, згідно загальних норм Земельного кодексу України межі, конфігурація, розташування та площа земельних ділянок може визначатися проектом землеустрою, схемою землеустрою і техніко-економічним обгрунтуванням використання, технічною документацією.

Види документації із землеустрою встановлено статтею 25 Закону України "Про землеустрій", до яких віднесено:

а) схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць;

а-1) проекти землеустрою щодо встановлення меж територій територіальних громад;

б) проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць;

б-1) містобудівна документація, яка одночасно є документацією із землеустрою (комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій);

в) проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів;

г) проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

ґ) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок;

д) проекти землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб;/

е) проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь;

є) проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів;

ж) проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв);

з) робочі проекти землеустрою;

і) технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

ї) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту;

й) технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок;

к) технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель;

л) технічна документація із землеустрою щодо резервування цінних для заповідання територій та об`єктів;

м) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини.

Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

При цьому, за правилами ЦПК України до документів, що містять спеціальні знання та можуть прийматися до уваги судом віднесено висновки спеціалістів та експертів.

Суд констатує, що до визначених переліків не віднесено листи, переліки, схеми накладення, графічні схеми зображення земельних ділянок, чи листування між прокурором та органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Враховуючи норми статей 79-1, 186 Земельного кодексу України, статей 1, 25 Закону України "Про землеустрій", надана схема накладання території 30-ти (50-ти) метрової смуги відведення Державного кордону виконана ОСОБА_4 (а.с.62) не відповідає вимогам, які встановлюються до землевпорядної документації, затверджених в установленому порядку текстових та графічних матеріалів, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності.

Долучена схема накладення не містить координат та відправних точок місць розташування прикордонної смуги та спірної земельної ділянки, її площі, відстані від державного кордону до місця розташування земельної ділянки, відомостей, зокрема щодо джерела вирахування координат, програмного забезпечення, сертифікатів відповідальних за виконання викопіювання осіб, документів та вихідних даних, на підставі яких було складено таке викопіювання, визначення похибки, тощо.

Дана схема накладання не містить алгоритму розрахунку, використаних програмних засобів, переліку картографічних матеріалів, архівних документів, карт місцевості, електронних джерел, які надавали б суду та інших сторонам по справі можливість перевірити достовірність відповідних тверджень.

Частиною 4 статті 77 Земельного кодексу України визначено прикордонну смугу у метрах, проте надана схема не містить точних обчислень відстаней розташування земельної ділянки у межах прикордонної смуги.

Також, відсутня можливість самостійного обчислення площі накладення по периметру, оскільки не вказано відстаней у метровому визначенні.

В описовій частині схеми накладення вказано, що площа накладення земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0499 в межах території 30-ти метрової смуги відведення становить 0 га, в межах території 50-ти метрової смуги відведення становить 0,06 га, що не узгоджується із відомостями наданими в листі Студенянської сільської ради № 1131 від 01.09.2023 року, де площа накладення вказана 0,089 га.

Проект формування території і встановлення межі Болганської сільської ради народних депутатів Піщанського району Вінницької області та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Болганської сільської ради (за межами населеного пункту) Піщанського району Вінницької області взагалі не містять відомостей про площі накладення спірної земельної ділянки на прикордонну смугу.

Таким чином, надані відомості та документи не відповідають вимогам щодо документації із землеустрою, є суперечливими, не точними, принаймі один з них, тому подані з недотриманням критеріїв допустимості і достовірності доказів.

Допустимих доказів на підтвердження розташування спірної земельної ділянки на землях оборони, відомостей про облаштування інженерно-технічних споруд уздовж лінії державного кордону; актів обстеження, у яких було б зазначено параметри спорудження таких об`єктів по облаштуванню лінії державного кордону в межах прикордонних знаків; викопіювань з проекту встановлення адміністративних меж або Публічної кадастрової карти, які б підтверджували координати та ширину прикордонної смуги у місці розташування спірної земельної ділянки, до матеріалів справи позивачем або прокурором не надано.

Відтак, на підставі наданих доказів суд не може з достатньою достовірністю встановити чи дійсно частина спірної земельної ділянки розташована у межах прикордонної смуги.

Вирішення питання про дійсний розмір, конфігурацію та межі накладання земельної ділянки могло бути вирішено шляхом отримання висновку експерта до подачі позову; у спосіб призначення та проведення судової земельно-технічної експертизи, однак таких дій ні позивачем, ні прокурором вчинено не було.

Таким чином, не доведено та не ініційовано в судовому порядку проведення судового експертного дослідження спірного питання, як і не надано інших документів, що підтверджують належність земельної ділянки до земель оборони, її розташування в межах прикордонної смуги.

До таких висновків суд прийшов, враховуючи правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 15 лютого 2023 року у справі №717/940/18 та від 03 липня 2024 року у cправі №916/5130/23.

Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем та прокурором не надано допустимих доказів на підтвердження обставин накладання спірної земельної ділянки приватної власності на прикордонну смугу.

Разом з тим, з урахуванням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 логічним було б допустити, що якась частина спірної земельної ділянки накладається на 50 метрову прикордонну смугу.

Враховуючи що з матеріалів позову прокурора установлено прагнення останнього відновити порушене право та інтерес держави, яке полягає у фактичному поверненні всієї земельної ділянки 0,8 га до державної власності, частина котрої, 0,06 га, на переконання позивача, належать до земель оборони, то прокурором заявлено вимогу, в тому числі, про визнання недійсним рішення Студенянської сільської ради № 905 від 25 серпня 2021 року.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ст.393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема у постановах від 30.05.2018 у справі №923/466/І7, від 19.06.2018 у справі №916/1979/13, від 19.03.2019 у справі №906/920/16, вимога про визнання рішення незаконним може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень, а відтак рішення органу державної влади або місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, за одночасного існування таких умов, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Пунктом 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 9901/801/18 вказано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Також Верховний суд наголосив, що головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання їх за допомогою конкретних питань, що викають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).

В цьому аспекті, судом беруться до уваги також правові висновки Верховного Суду у справі № 359/3162/16, про те, що розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 08.07.2009 р. № 2270 не є підставою до набуття права власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових угод, його скасування у судовому порядку не призведе до відновлення порушеного права власності держави на спірні земельні ділянки водного фонду, а тому такий спосіб захисту порушених прав не є ефективним.

Відтак, рішення Студенянської сільської ради № 905 від 25 серпня 2021 року про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,8 га, кадастровий номер :02:001:0499 є індивідуальним актом, який вичерпав свою юридичну силу фактом його виконання.

Тобто, визнання незаконним та скасування цього рішення не є ні умовою ні можливою підставою для повернення у державну власність спірної земельної ділянки та подальшої передачі її третій особі.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].

Отже, суд вважає, що підстави для визнання недійсним оскаржуваного рішення відсутні, оскільки останнє вичерпало свою силу фактом його виконання, та таке судове рішення не відновить порушене право чи інтерес позивача на частину цієї земельної ділянки, що входить у 50 метрову прикордонну смугу, відтак у задоволені позовної вимоги про визнання недійсним рішення 15 позачергової сесії 8 скликання Студенянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області № 905 від 25.08.2021 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_1 »слід відмовити.

Судом встановлено, що державним реєстратором 05 жовтня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,8 га із кадастровим номером :02:001:0499 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, номер відомостей про речове право: 44374179) (а.с. 29-31)

Також судом встановлено, що 28 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та СВКП «Колос» укладено договір оренди землі, щодо вказаної земельної ділянки (а.с. 32-36)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 341360832 сформованої 02.08.2023 року право оренди даної земельної ділянки зареєстровано за СВКП «Колос» відповідно укладеного договору № 1060 від 28.10.2021. (а.с. 30)

Однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (пункт 2 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.

Статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, відповідні права припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Указані положення узгоджуються з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зокрема з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Щодо позовних вимог скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 та інші речові права на земельну ділянку площею 0,8000 га з кадастровим номером :02:001:0499, припинивши право приватної власності ОСОБА_1 та інші речові права на вказану земельну ділянку, визнати незаконною та скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,8000 га з кадастровим номером :02:001:0499, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, за категорією - землі сільськогосподарського призначення, суд вважає релевантними до застосування останні висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах у справі № 446/478/19 від 22 січня 2025 року.

Так у пунктах 111, 112, 113, 115 вказаної постанови Велика Палата вказує, що особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].

Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Як встановлено судом відповідачу ОСОБА_1 надано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,8 га, в той же час за твердженням позивача на 50 метрову прикордонну смугу накладається тільки 0,06 га.

В пункті 145 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 446/478/19 від 22 січня 2025 року вказано, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається.

Задоволення позову прокурора за заявленими позовними вимогами призведе до позбавлення права власності ОСОБА_1 на всю належну йому земельну ділянку, в тому числі і на ту її частину, накладення якої на прикордонну смугу прокурором не оскаржується.

У справі № 446/478/19 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16). Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

Також, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору.

Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права приватної власності, та інших речових прав, визнання незаконною та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірної земельної ділянки призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка можливо накладається на прикордонну смугу, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що накладається на прикордонну смугу.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відповідач ОСОБА_1 використав своє право отримати у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, та можливості повторно ним скористатись діюче законодавство не передбачає, будь-якого умислу чи недобросовісності в його діях перед судом доведено не було, відтак позбавлення його права власності на всю земельну ділянку не може вважатись законним, з легітимною метою, та пропорційним.

Повертаючись до способів захисту суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ці висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постановах Верховного Суду від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21.

Водночас неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (пункт 67), від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (пункт 8.17), від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 (пункт 116)].

Виходячи із викладеного у своїй сукупності у позові прокурора про визнання недійсним рішення 15 позачергової сесії 8 скликання Студенянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області № 905 від 25.08.2021 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність ОСОБА_1 », скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 та інші речові права на земельну ділянку площею 0,8000 га з кадастровим номером :02:001:0499, припинивши право приватної власності ОСОБА_1 та інші речові права на вказану земельну ділянку, визнання незаконною та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,8000 га з кадастровим номером :02:001:0499, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, за категорією - землі сільськогосподарського призначення,потрібно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 56, 76-81, 258, 259, 263-265, 268, 280, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову керівника Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області, в інтересах держави в особі Вінницької обласної державної адміністрації, до Студенянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державних реєстрацій, - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Скорочене рішення проголошено 02 квітня 2025 року, що є датою ухвалення судового рішення.

Повне рішення складено 11 квітня 2025 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі:

позивач - Вінницька обласна військова адміністрація, знаходиться по вул. Соборна, 70, м. Вінниця, ,

Тульчинська окружна прокуратура Вінницької області, знаходиться в м. Тульчин Вінницької області, вул. Гагаріна, 14, ,

відповідач - Студенянська сільська рада Тульчинського району Вінницької області, знаходиться в с. Студена Тульчинського району Вінницької області, вул. Соборна, 42, ,

відповідач - ОСОБА_1 , який зареєстрвоаний в АДРЕСА_2 ,

відповідач - Сільськогосподарський виробничий кооператив пайовиків "Колос", знаходиться в с. Болган Тульчинського району Вінницької області, вул. Коцюбинського, 3, ,

третя особа - Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться в АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Суддя: