КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/31632/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6999/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року позивач звернувся до суду із позовом до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року включно в розмірі - 86043,73 грн.

На обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі № 761/10285/15 поновлено позивача на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року, стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь позивача кошти у розмірі 444 396,63 грн. з індексацією. Суд допустив негайне виконання рішення суду щодо поновлення на роботі з 25 березня 2015 року, а також в частині стягнення виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць.

Вказане рішення було оскаржене відповідачем. За наслідками апеляційного та касаційного перегляду, рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку залишене без змін. Рішення суду в частині виплати середнього заробітку виконане лише після вжиття заходів примусу з боку виконавчої служби - арешту майна боржника і фактично виконане лише 04 квітня 2017 року.

У той же час, рішення суду від 08 липня 2016 року в частині поновлення позивача на посаді не виконано відповідачем до цього часу. Відповідного наказу не отримано, до роботи ОСОБА_1 не допущений.

Позивач здійснив розрахунок посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 за період з 01 вересня 2021 року по 30 квітня 2022 року.

Вказане стало підставою для звернення до суду, тому просив задовольнити позов (т. 1 а.с. 1-4).

10 жовтня 2024 року представником відповідача - адвокатом Будовою Н.М. поданий відзив, у відзиві на позовну заяву зазначено, що оскільки рішенням суду від 08.07.2016 року позивача поновлено на роботі, його обов`язком було негайно після оголошення судового рішення з`явитися на своє робоче місце та приступити до виконання своїх трудових обов`язків. При цьому, позивачу відомий графік роботи ДТГО «Південно-Західна залізниця». Крім того, позивач з 06.03.2018 є керівником ТОВ «Інститут транспортних стратегій», яку займає на даний час, тобто і в спірний період, за який просить стягнути кошти, позивач офіційно був працевлаштований. Керівники державних підприємств не можуть працювати за сумісництвом. Таким чином, оскільки позивач обіймав вже іншу посаду, не з`являвся на своє робоче місце у відповідача, то в нього не було наміру приступити до виконання своїх трудових обов`язків на посаді начальника державного підприємства - ДТГО «Південно-Західна залізниця» і твердження позивача про його не допуск до виконання трудових обов`язків є неправдивим та не відповідає дійсним обставинам. При цьому, у відповідача як у роботодавця відсутній обов`язок щодо розшуку свого працівника та примусового приводу його на робоче місце. Крім того, у рішенні від 08.07.2016 року не зазначено, кому з відповідачів слід виконувати рішення в частині поновлення на роботі, а у зв`язку із закінченням строку дії контракту з 14 лютого 2017 року виконання рішення суду в частині поновлення на роботі є неможливим. Крім того, у відзиві викладено заперечення з приводу витрат на правову допомогу. Тому, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 155-163).

У відповіді на відзив представник позивача звертає увагу, що рішення суду від 08 липня 2016 року в частині поновлення позивача на посаді не виконано відповідачем до цього часу, наказу про поновлення на роботі не видано. Факт працевлаштування позивача у спірний період не випливає на відповідальність роботодавця за невиконання рішення суду. Вважає, що закінчення дії контракту не звільняє роботодавця від обов`язку виконання рішення суду про поновлення на роботі (т. 1 а.с. 188-195).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - задоволено повністю.

Стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_1 кошти середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року включно в розмірі - 86 043 грн. 73 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі - 6000 грн., а всього в сумі - 92 043 грн. 73 коп.

Стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь держави кошти судового збору в сумі - 1211 грн. 20 коп. (т. 1 а.с. 207-217).

Не погодившись з рішенням районного суду, 17 січня 2025 року представник Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» - адвокат Будова Н.М. подала апеляційну скаргу, просила скасувати оскаржуване рішення районного суду і ухвалити нове про відому в позові, судові витрати покласти на позивача (т. 1 а.с. 219-229).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що судом не враховано обставини справи та доводи відповідача, що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за межами дії контракту, який закінчився 13 лютого 2017 року та не враховано правові висновки Верховного Суду у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 757/4906/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 761/12013/17 та від 01 липня 2020 року у справі № 760/7225/16-ц. Крім того, судом першої інстанції не враховано доводи відповідача про відсутність вини Залізниці у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки в рішенні суду про поновлення позивача на роботі не вказано на кого саме покладений цей обов`язок, вважала, що таке поновлення позивача на роботі мав виконати відповідач Міністерство інфраструктури України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, а позивач мав з`явитись, проте не з`явився на територію ДТГО «Південно-Західна залізниця», не надав документів та не приступив до виконання посадових обов`язків. При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги, що у період з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року ДТГО «Південно-Західна залізниця» не працювало, а посилання на накази регіональної філії «Південно-Західна залізниця» є безпідставним, так як встановлені для іншої юридичної особи (т. 1 а.с. 219-229).

19 лютого 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Климюк О.С. подала відзив в якому заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення районного суду залишити без змін, стягнути з ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь позивача 12 000 грн. витрат на правничу допомогу (т. 2 а.с. 25-49).

В судовому засіданні представник Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» - адвокат Будова Н.М. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Климюк О.С. заперечувала проти задоволення скарги і просила її відхилити та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули про розгляд справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення позивача ОСОБА_1 підтвердила в суді його представник - адвокат Климюк О.С., про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 1-9, 19-23, 50).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року у справі №761/10285/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям ДТГО «Південно-Західна залізниця», задоволено частково, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року на умовах, визначених контрактом від 13 лютого 2012 року № 5-IV, укладеного між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 та додатковими угодами до контракту.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року в частині, що стосується поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді залишено без змін.

Оскільки в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25 березня 2015 року допущено негайне виконання рішення суду, позивач 18 липня2016 року отримав виконавчий лист щодо виконання рішення суду в цій частині.

04 серпня 2016 року постановою державного виконавця відмовлено у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом на підставі статей 21, 23, пункту 4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, постанову державного виконавця від 04 серпня 2016 року визнано неправомірною та скасовано.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Тобто належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу та допуск працівника до роботи, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Водночас працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Проте, доказів виконання вищевказаного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року, яке набрало законної сили, про поновлення ОСОБА_1 на роботі до суду не надано і судом таких не встановлено.

За змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) зазначено, що: «для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період».

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Вищенаведеними положеннями законодавства передбачений обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися і фактично допустити його до виконання своїх попередніх обов`язків.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання відповідачем рішення суду від 08 липня 2016 року в частині поновлення позивача на займаній посаді, відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості підстав для застосування положень ст. 236 КЗпП України.

При цьому, зазначена вище стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії (з`явитись на роботу, надати трудову книжку тощо), в цьому випадку - позивач пред`явив рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Проте відповідач не надав доказів виконання рішення суду, видання наказу про поновлення позивача на роботі, допуск до робочого місця.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнала неспроможними та відхилила доводи апелянта про відсутність бажання позивача бути поновленим на роботі, як підставу відмови в задоволенні позовних вимог.

Укладення контракту з керівниками державних організацій, регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року N 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" (далі - Постанова).

Оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, проводяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства (п. 4 Постанови).

Зі змісту наведених норм вбачається, що встановлена процедура укладення контрактної форми трудового договору для всіх керівників підприємств, установ та організацій, що належать до державної власності (за винятком тих керівників державних підприємств, які призначаються (обираються) на посаду за результатами конкурсного відбору, проведеного відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 777).

На підставі укладеного контракту виникають трудові правовідносини між керівником, як працівником, та відповідним підприємством, установою та організацією, що належить до державної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту.

Тому, колегія суддів відхилила доводи апелянта про необґрунтоване покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі.

За довідкою відповідача Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» від 16 червня 2017 року № Н-3/36-Р середньогодинна заробітна плата позивача ОСОБА_1 визначена в розмірі - 185.94 грн. Вказаний розмір середнього динної заробітної плати був встановлений набравши ми законної сили рішеннями суду в інших справах (т. 1 а.с. 112-121).

За розрахунком позивача, який було перевірено судом, середній заробіток з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року включно становить 86043,73 грн.

Власного розрахунку відповідач по справі не надав, а подана апеляційна скарга не містить доводів неправильності визначеного розміру такого розрахунку.

Встановивши, що після ухвалення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року і до часу розгляду районним судом цього позову, вищевказане рішення суду про поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі відповідачем не виконане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Колегія суддів апеляційного суду зауважила, що закінчення строку дії контракту в даному випадку не звільняє роботодавця від обов`язку виконання набравшого законного сили рішення суду про поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі та у випадку невиконання такого обов`язку, відповідно, й від відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (стаття 129-1 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відповідна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23).

Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції не встановив.

З цих підстав суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи відповідача з посиланням на постанову Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 761/12013/17. Інший висновок суперечитиме вищенаведеним положенням законодавства.

Факт працевлаштування ОСОБА_1 на іншу роботу в період до моменту поновлення на попередній роботі не суперечить нормам чинного законодавства і є його гарантованим правом, визначеним ст. 43 Конституції України, де визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач на час розгляду даної справи є керівником ТОВ «Інститут транспортних стратегій», колегія суддів відхилила, оскільки самостійне працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо поновлення на попередній роботі не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язків виконання набравшого законного сили рішення суду про поновлення позивача на роботі та від відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України.

Інші доводи скарги цих висновків суду не спростовують, а тому, колегія суддів їх відхилила.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження витрат на правничу допомогу заявником надано:

- договір про надання правових (правничих) послуг №14/02/2023 від 14.02.2023 р., за яким послуги адвоката визначаються сторонами додатковою угодою, факт виконання робіт та наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, оплата послуг може оплачуватись на будь-якому етапі виконання договору, на підстав підписаного сторонами акту наданих послуг;

- додаткову угоду № 7 від 21.08.2024 до договору №14/02/2023 від 14.02.2023 р., про надання послуг адвоката сторони за взаємною згодою визначили, що розмір гонорару адвоката під час захисту прав та законних інтересів клієнта в суді першої інстанції у справі за його позовом про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі (період з 29 травня 2024 року по 16 серпня 2024 року) визначається шляхом множення кількості годин на ціну однієї роботи адвоката, яка складає 3000,00 грн;

- акт наданих послуг №1 від 22.08.2024 р., за яким загальна вартість наданих послуг становить 9000,00 грн (витрачено 3 год.);

- рахунок №22/08/2024 від 22.08.2024 р. на оплату ;

- квитанцію до прибуткового касового ордера №7 від 22.08.2024 р. про сплату 9000,00 грн.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача зазначала про необґрунтованість витрат на правничу допомогу та неспівмірність зі складністю справи, просила зменшити розмір витрат до 1000,00 грн.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої увалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні розміру гонорару за надану професійну правничу допомогу судом враховано складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), критерії необхідності подання нею документів та значимості таких дій у справі, предмет позову, до якого входила одна вимога майнового характеру, яка розглядалася у спрощеному позовному провадженні, ціну позову, кількість судових засідань, які були проведені за участі представника позивача. Крім цього, враховано наявність аналогічних позовів (за інший період) між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З огляду на викладене, беручи до уваги наявність клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь позивача витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі - 6000 грн. В задоволенні іншої частини вимог заяви про стягнення коштів судових витрат на правничу допомогу потрібно відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати в суді апеляційної інстанції не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

В суді апеляційної інстанції представником позивача заявлено про стягнення 12 000 грн. витрат на правничу допомогу. При цьому, представником позивача здійснена підготовка відзиву на апеляційну скаргу та взято участь в судовому засіданні. У відзиву на апеляційну скаргу викладена узагальнена позиція позивача з урахуванням встановленим судом першої інстанції обставин і доказів. Враховуючи вищенаведене, виходячи з засад співмірності, розумності і обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку про визначення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 4 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути із Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» (код ЄДРПОУ - 04713033) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) - 4 000 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 10 квітня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.І. Шкоріна