РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2025 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

з участю секретаря судових засідань Тарковської Ю.Р.,

позивача Вещунова І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в собі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення моральної шкоди за продовжену бездіяльність правоохоронного органу,

УСТАНОВИВ:

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.

ОСОБА_1 23.10.2024 звертається до суду з цією позовною заявою, в якій просить: за продовжену бездіяльність відповідача, стягнути на його користь з Держави України в собі Державної казначейської служби України 50000 грн моральної шкоди.

Додав докази: копії відповіді Жмеринської окружної прокуратури, постанови про закриття кримінального провадження від 28.08.2024, постанов Вінницького апеляційного суду від 29.10.2020, від 20.09.2019, від 18.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що три рази Вінницький апеляційний суд скасовував рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області по тому ж предмету несплата аліментів боржником позивачу. Прокуратура м. Жмеринки зробила з цього висновок, а поліція м. Жмеринки продовжує свою бездіяльність. Чергова постанова про закриття кримінального провадження скасована. Обставини бездіяльності вказані в документах, доданих до позову.

На виконання ухвали судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29.10.2024, на усунення недоліків позовної заяви 07.11.2024 позивач подав оновлену позовну заяву, в якій уточнив, що бездіяльність відповідача полягає у невиконанні ним ст. 2 КПК України, бездіяльність відповідачем допущена 28.08.2024 по справі, яка була закрита постановою слідчого від 28.08.2024, шкоду йому спричинено невиконанням відповідачем вимог ст. 2 КПК України, шкоду обґрунтовує на власний розсуд на підставі ст. 34 Конституції України.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідачі - Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницька обласна прокуратура, Державна казначейська служба України подали відзиви, у яких позов не визнали, вважають його безпідставним.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ.

29.10.2024 ухвалою судді позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків.

07.11.2024 позивач подав до суду оновлену позовну заяву.

12.11.2024 суддею відкрито провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання.

28.11.2024 від відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшов відзив на позов.

24.12.2024 від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов.

11.02.2025 ухвалою суду підготовче судове засідання закрито. Справа призначена до розгляду по суті на 07.04.2025.

У судовому засідання 07.04.2025 позивач позов підтримав, заявив клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Розгляд справи 07.04.2025 було проведено судом на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України у відсутність позивача.

Представники відповідачів - Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в судове засідання не з`явилися без повідомлення причин.

Судовий розгляд проведено у відсутність представників відповідачів, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

В судовому засіданні досліджено докази, надані позивачем, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги:

- Повідомлення керівника Жмеринської окружної прокуратури від 09.10.2024, в якому повідомляється позивача про скасування 09.10.2024 прокурором постанови слідчого від 28.08.2024 про закриття кримінального провадження №0000061 (а.с.2, 3).

- Копію постанови Вінницького апеляційного суду від 29.10.2020 по цивільній справі №130/2635/19, якою рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.07.2020 скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Держави Україна на його користь 1000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування по к.п. №0000022 (а.с.4-6).

- Копію постанови Вінницького апеляційного суду від 29.10.2020 по цивільній справі №130/728/19, якою рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.06.2019 скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Держави Україна на його користь 5000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування по к.п. №0000047 (а.с.7-10).

- Копію постанови Вінницького апеляційного суду від 18.01.2024 по цивільній справі №130/1537/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди за бездіяльність обласної прокуратури, якою рішення Жмеринського міськрайонного суду від 26.10.2023 скасовано та постановлено стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 7000 грн завданої відповідачем, спричиненої тривалістю досудового розслідування по к.п № 0000020 (а.с.11-14).

МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Така шкода відшкодовується з підстав, передбачених частини першої цієї статті, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав, для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

В справі, що розглядається відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду» для відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Конституційним Судом України у рішенні від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Суд звертає увагу позивача на те, що Главою 26 Кримінального процесуального України передбачено оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, тобто способи захисту своїх прав та інтересів у разі незгоди сторони кримінального провадження із діями слідчого. Також недотримання розумних строків заявник має право оскаржити прокурору вищого рівня відповідно до ст. 308 КПК України.

Здійснюючи функції досудового слідства, слідчий є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску, втручання і керується у своїй діяльності лише Конституцією та Законами України. У відповідності до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

А тому притягнення слідчого, дізнавача або прокурора до цивільної відповідальності за кожне прийняте процесуальне рішення, з якими не погоджується сторона кримінального провадження, може свідчити про тиск на органи досудового слідства задля прийняття вигідного для сторони кримінального провадження рішення в будь-який спосіб.

Тобто, під час досудового розслідування слідчий, дізнавач та прокурор виконує процесуальні функції, які не можна охарактеризувати як управлінські, і для оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності визначений спеціальний порядок.

Тому суд має зберігати баланс (рівновагу), між інтересами конкретної сторони кримінального провадження (яка скаржиться) і іншими його учасниками, дотримуючись принципу законності.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач проситься стягнути з відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області моральну шкоду, яка була спричинена йому 28.08.2024 по справі №0000061, яка була закрита постановою слідчого від 28.08.2024, а потім 09.10.2024 скасована постановою прокурора.

Суд вважає, що сам факт скасування прокурором однієї лише постанови слідчого про закриття кримінального провадження не встановлює незаконність чи протиправність рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування і не є підставою для стягнення моральної шкоди, про заподіяння якої заявляє позивач.

Постановлення прокурором процесуальних постанов не тягне наслідків цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що стверджувана позивачем бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду.

Також, суд звертає увагу на установлену практику Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29.11.2019 по справі №462/6400/18, що сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних питань.

Також суд до виниклих правовідносин застосовує практику Європейського суду із захисту прав людини, яка висвітлена у рішенні від 21.07.2016 у справі «Гербей та інші проти України» (Заяви №№ 23265/05, 19017/06, 29820/10 та 48107/10), де в пункті 32 зазначено - Суд вважає, що заявники вочевидь мали зазнати моральної шкоди внаслідок недотримання Україною свого зобов`язання за статтею 34 Конвенції. З огляду на конкретні обставини справи та постановляючи рішення на засадах справедливості Суд вважає, що встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію моральної шкоди, якої зазнали зазначені заявники.

Отже, відшкодування моральної шкоди не має перетворюватись у спосіб заробітку (наживи), а має носити виключно компенсаційний характер при наявності підстав, передбачених ст. 23 ЦК України, яких судом у цій справі не встановлено.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК), суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою (ч. 7 ст. 81 ЦПК).

Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Суд, оцінивши надані позивачем докази, вважає, що позов ОСОБА_1 про заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, не підтверджені належними доказами, а тому підстави для його задоволення відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, оскільки ОСОБА_1 звільнений при подачі позову від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3-13, 76-83, 89, 259, 263-265, 268, 280-281 ЦПК України, Суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили у порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони у справі: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

Державна казначейська служба України (місцезнаходження: 10601 м. Київ, вул. Бастіона, буд. 6, ),

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (місцезнаходження: 21100 м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ).

Суддя Андрій ЗАЯРНИЙ

Дата складання повного судового рішення 15.04.2025