справа № 761/9292/24 головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
провадження № 22-ц/824/4349/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» поданими представником - адвокатом Єфремовою Іриною Вікторівною на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та Заощаджень» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лукашенка Є.О. звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, у якій з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 21 травня 2024 року, остаточно просила суд:

визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» №109-ос від 12 лютого 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Київського відділення №2, АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень»;

стягнути з АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 лютого 2024 року (наступний день з дня звільнення) по день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на посаді без урахування податків та обов`язкових платежів;

стягнути з АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 800 000,00 грн.

стягнути з АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» №309-ос від 19 квітня 2021 року позивачку було прийнято на посаду начальника Київського відділення №2 АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» з 20 квітня 2021 року.

Зазначала, що має статус одинокої матері. 30 серпня 2023 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що у зв`язку із змінами в істотних умовах праці на підставі наказу №654-ос від 24 серпня 2023 року розмір її посадового окладу буде зменшений з 41 100 грн. до 31 000 грн., з 01 вересня 2023 року.

Позивач у повідомленні про зміну істотних умов праці вказала, що зі змінами істотних умов праці - зменшення посадового окладу не згодна та приступила до виконання своїх посадових обов`язків, що свідчить про згоду на продовження роботи.

Відповідач прийняв наказ №699-ос від 01 вересня 2023 року «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1 - звільнення працівника не відбулось.

18 вересня 2023 року відповідач надав позивачу повідомлення від 19 вересня 2023 року про зміну істотних умов праці, зменшення посадового окладу з 41 410 грн, до 31 000 грн, зміни вводились в дію з 01 вересня 2023 року.

Позивач зазначила в даному повідомлення про згоду на продовження роботи.

Повідомлення про зміну істотних умов праці надаються працівнику до дати здійснення таких змін.

26 грудня 2023 року відповідач виніс Наказ №1008-ос «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику» - зміну істотних умов праці, зменшення посадового окладу позивачки з 41 410 грн, до 31 000 грн, зміни вводились з 01 вересня 2023 року.

У даному наказі вказано, що підставою для винесення такого наказу є звернення працівника до суду з позовом до відповідача для захисту своїх порушених трудових права у справі №761/44326/23.

Таким чином Відповідач неодноразово повідомляв про зміну одних і тих самих істотних умов праці, а саме зменшення посадового окладу з 41 410 грн., до 31 000 грн.

У січні 2024 року позивач перебувала на лікарняному у зв`язку із доглядом за дитиною, заробітна плата відповідачем в січні місяці позивачу не виплачувалась.

15 січня 2024 року відповідач видав наказ №36-ос «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1 ».

12 лютого 2024 року відповідач надав позивачу вчергове повідомлення про зміну істотних умов праці, зменшення посадового окладу з 41 410 грн., до 31 000 грн, зміни вводились з 01 вересня 2023 року.

12 лютого 2024 року позивач зазначила, що зі змінами істотних умов праці не згодна оскілки як її стало відомо із відзиву відповідача на позовну заяву у справі №761/44326/23, посадовий оклад в розмірі 41 410 грн може бути збережено, що слідує із витягів зі штатних розписів працівників банку.

Наказом №109-ос від 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 , начальника Київського відділення №2 АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень», було звільнено від 12 лютого 2024 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України, підставою для звільнення зазначено наказ «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику №1008-ос від 26 грудня 2023 року». Позивач вважає наказ про своє звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, та відповідно, підлягає поновленню на роботі.

Звертає увагу, що у повідомленні від 18 вересня 2023 року зазначала про згоду на продовження роботи, про таку згоду свідчить також вихід позивача на роботу з моменту здійснення змін в істотних умовах праці з 01 вересня 2023 року по 12 лютого 2024 року, крім днів перебування позивача на лікарняному в тому числі у зв`язку із наглядом за дитиною.

Також вважає, що відповідачем не правильно зазначена норма права за якою здійснювалось звільнення, оскільки ст. 36 КЗпП України складається з частин та пунктів, а у наказі про звільнення не зазначено частину правової норми.

У відзиві на позовну заяву від 29 квітня 2024 року представниця АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» - адвокатка Єфремова І.В. заперечила проти задоволення позову, вважаючи дії роботодавця такими, що відповідають КЗпП України, а поведінку позивачки непослідовною та недобросовісною.

Зауважила, що зміні істотних умов праці ОСОБА_1 передували зміни в організації виробництва і праці, про що свідчить службова записка від 08 серпня 2023 року, наказ від 09 серпня 2023 року №176/2-од «Про внесення змін в організацію виробництва і праці» та інші накази, що приймалися на виконання змін в організації виробництва і праці.

12 лютого 2024 року позивач надала відповідачу повідомлення, в якому в розділі «Зі зміною істотних умов праці не згодна» власноручно зазначила «не згодна 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 та поставила свій підпис».

За таких обставин, дотримуючись приписів п. 6 ст. 36 КЗпП України, відповідач, поважаючи волевиявлення позивача, змушений був 12 лютого 2024 року видати оскаржуваний наказ. Вважає звільнення позивача наслідком прийнятого нею рішення не погоджуватися працювати на змінених умовах.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, зазначила про недоведеність як спричинення такої шкоди так і її розміру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» від 12 лютого 2024 року №109-ос «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Київського відділення № 2 Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та Заощаджень» з 12 лютого 2024 року. Стягнуто з АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 303 804,54 грн, без відрахування податків та платежів. Стягнуто з АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та стягнення середнього місячного заробітку у розмірі 38 649 грн. 65 коп. без відрахування податків та обов`язкових платежів. Стягнуто з АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на користь держави судовий збір в сумі 3 088 грн.04 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

19 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лукашенка Є.О. до суду надійшла заява, відповідно до якої останній просив прийняти додаткове рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу у розмірі 38 560, 00 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року стягнуто з АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 38 560, 00 грн.

Не погодившись з рішеннями суду першої інстанції, представниця АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» - адвокатка Єфремова Ірина Вікторівна 14 листопада 2024 року через систему Електронний суд подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Підтримавши доводи заяв по суті справи, поданих до суду першої інстанції, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Звернув увагу, що банк негайно виконав оскаржуване рішення в частині поновлення позивачки на роботі та виплаті 38 649 грн. 65 коп., а позивачка проігнорувала обов`язковість судового рішення, з неповагою поставилася до часу та ресурсів, які витратив суд для розгляду її справи, оскільки станом на день подання апеляційної скарги, не приступила до виконання своїх посадових обов`язків.

Апелянт вважає, що припинення з позивачкою трудових відносин за п. 6 ст. 36 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог чинного трудового законодавства України. Позивачку було звільнено саме на підставі її відмови продовжувати працювати у змінених умовах праці. ОСОБА_1 власноручно письмово відмовилася працювати 12 лютого 2024 року у Повідомленні від 26 грудня 2023 року додаток №1 до наказу від 26 грудня 2023 року №1008-ос.

Апелянт не ініціював розірвання трудового договору, саме позивачка не дала своєї згоди продовжити трудовий договір на змінених нових умовах праці. Позивачку було звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку з відмовою працівника на продовження роботи в нових умовах), що не є звільненням за ініціативою роботодавця, оскільки прямою нормою закону чітко перебачено припинення трудового договору на підставі відмови від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, а тому Апелянт не мав правових підстав не застосовувати п. 6 ст. 36 КЗпП та не мав підстав не звільнити позивачку 12 лютого 2024 року.

Відмова ОСОБА_1 від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці свідчить про фактичну відсутність у справі предмету спору та відсутність будь-яких порушень прав позивачки зі сторони апелянта.

По суті, позивачка звертаючись до суду із позовом, просила визнати незаконною свою ж власну відмову (волевиявлення) працювати у зв`язку із зміною істотних умов праці. Адже є неможливим існування ситуації, коли працівник письмово зазначає про свою відмову працювати на змінених умовах праці, не оскаржує зміни істотних умов праці, суперечливо себе поводить, однак суд визнає таке звільнення працівника на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України незаконним лише тому, що роботодавець отримав від працівника остаточну його незгоду лише 12 лютого 2024 року.

Вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що позивача звільнено на підставі повторного наказу «Про затвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» від 26 грудня 2023 року №1008-ос «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «Банк інвестицій та Заощаджень»».

Апелянт не приймав повторного наказу про зміну істотних умов праці, а звільнення позивачки відбулося на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, оскільки підстави для звільнення передбачені саме КЗпП України.

Прийняття Наказу «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» від 26 грудня 2023 року №1008-ос не спростовує факту відмови позички працювати на змінених умовах праці.

Прийняття Наказу «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» від 26 грудня 2023 року №1008-ос» та вручення повідомлення додаток №1 до наказу від 26 грудня 2023 року №1008-ос, в якому 12 грудня 2024 року позивачка власноручно письмово зазначила про незгоду працювати, було обумовлено суперечливою поведінкою ОСОБА_1 , яка своїми діями створила таку ситуацію. Позивачка проігнорувала Наказ №654-ос АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» «Про зміну істотних умов праці працівнику АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» та його попередження» від 24 серпня 2023 року та Повідомлення, в якому 30 серпня 2023 року зазначила про незгоду працювати на змінених умовах праці та після цього вийшла на роботу.

Наказ «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» від 26 грудня 2023 року №1008-ос містить посилання на Наказ від 24 серпня 2023 року №654-ос «Про зміну істотних умов праці працівнику АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» та його попередження» та є його доповненням.

Зауважила, що діючим законодавством не заборонено видавати накази, якими підприємство врегульовує відповідні питання взаємодії із працівниками. Жодною нормою діючого законодавства не заборонено приймати Наказ «Про затвердження факту зміни істотних умов праці», особливо коли дії працівника є суперечливими та явно не узгоджуються із його письмовим волевиявленням.

Також судом першої інстанції безпідставно ототожнено «підстава звільнення» та «підстава видачі наказу», а також не взято до уваги, що в Наказі АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» №109-ос від 12 лютого 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 » чітко зазначено: «Звільнити 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 через відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, п 6 ст. 36 КЗпП України».

Законодавець розділяє такі поняття, як «підстава звільнення» та «підстава видачі наказу», а отже ці поняття є різними, що свідчить про неправильне тлумачення та застосування судом першої інстанції ч. 4 ст. 32 та п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Додатково звернула увагу, що з моменту першого повідомлення позивачки 30 серпня 2023 року про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 почала суперечливо себе поводити (30.08.2023 року письмово зазначила, що не погоджується працювати, 18 вересня 2023 року письмово зазначила, що погоджується працювати, 30 листопада 2023 року в судовому порядку почала визнавати незаконним наказ про зміну істотних умов праці (справа №761/9292/24) та письмово зазначила, що не погоджується працювати, 12 лютого 2024 року знов письмово зазначила, що не погоджується працювати).

Однак, діючим законодавством не передбачено, що працівник, який письмово повідомив роботодавця про свою незгоду продовжувати працювати на змінених умовах праці може усно передумати та не відкликати свою письмову незгоду.

Отже, вручення ОСОБА_1 повідомлень від 30 серпня 2023 року, 18 вересня 2023 року та від 26 грудня 2023 року було здійснено на виконання приписів ст. ст. 32 та 36 КЗпП України у зв`язку із суперечливою поведінкою позивачки, дії якої суперечили її письмовому волевиявленню, висловленому у повідомленнях від 30 серпня 2023, від 12 лютого 2023 року та у позовній заяві від 30 листопада 2023 року про визнання протиправним наказу про зміну істотних умов праці (справа №761/9292/24) та свідчить лише про добросовісність апелянта та дотримання вимог діючого законодавства України.

Постійне, систематичне, нетипове перебування позивачки у період з 01 вересня 2023 року по 12 лютого 2024 року на лікарняних та використання одразу усієї щорічної відпустки, явно свідчить лише про бажання позивачки відтермінувати дату свого звільнення та за цей період максимально отримати від апелянта усі можливі виплати.

З урахуванням звернення позивачки до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про вчинення мобінгу на робочому місці в Банку можна стверджувати не лише про суперечливу поведінку позивачки, а також про відсутність у позивачки дійсного наміру поновлення на роботі для продовження працювати.

Про відсутність у позивачки дійсного наміру поновлення на роботі та продовження працювати в Банку свідчить реєстрація ОСОБА_1 05 квітня 2024 року, як ФОП та праця у ТОВ «КОМПАНІЯ ПРОФІКС» () спеціалістом з комерційних питань, а також не вихід на роботу після ухвалення оскаржуваного рішення.

Також, не погодившись з додатковим рішеннями суду першої інстанції від 05 листопада 2024 року, представниця АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» - адвокатка Єфремова Ірина Вікторівна 14 листопада 2024 року через систему Електронний суд подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додатково рішення.

Зауважила, що суд першої інстанції не врахував заперечення апелянта та не надав жодної мотивованої оцінки аргументам, викладеним у запереченнях банку проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Звернула увагу, що вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу не заявлялись позивачкою у встановленому законом порядку. Суд першої інстанції в порушення ч. 1, ч. 2 ст. 134 ЦПК України не відмовив у відшкодуванні судових витрат, з підстав неподання позивачкою попереднього розрахунку суми судових витрат разом із заявою про зміну предмету позову, яка прийнята до розгляду судом та розглядалася судом як самостійна позовна заява.

В порушення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стягуючи в повному обсязі заявлені витрати на правову допомогу, суд першої інстанції не врахував, що у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В порушення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суд стягнув в повному обсязі витрати на правничу допомогу за відсутності належних та допустимих доказів, які б доводили та підтверджували здійснення таких витрат на правничу допомогу .

Хоча суд і зазначив у додатковому рішенні, що на підтвердження понесених витрат позивачем надано Договір №05/24 від 06 березня 2024 року, Акт виконаних робіт по договору від 18 жовтня 2024 року №12, проте саме таких документів із такою назвою, як зазначив суд у Додатковому рішенні, матеріали справи не містять. А наявні Акт №12 від 18 жовтня 2024 року та Договір про надання правничої (правової) допомоги №05/24 від 06 березня 2024 року не є належними та допустимими доказами в розумінні діючого законодавства України.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи додаткове рішення зазначеними документами, не проаналізував їх зміст та не надав жодної правової оцінки.

Також у разі скасування основного рішення суду, відповідно втрачає чинність і додаткове рішення з приводу розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» поданими представницею - адвокаткою Єфремовою Іриною Вікторівною на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та Заощаджень» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, надано учасникам справи строк для подачі відзивів на апеляційні скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

30 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лукашенко Є.О. подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційних скарг, вважаючи рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року законними та обґрунтованими.

Свою позицію обґрунтував обставинами, на які сторона позивача посилалася у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

04 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лукашенко Є.О. подав заяву про розподіл судових витрат.

У судовому засіданні представниця Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» - Білоус Олена Юріївна доводи апеляційних скарг підтримала та просила їх задовольнити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Лукашенко Євген Олександрович заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року такою, що не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо клопотання АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» про долучення доказів

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.4-7 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, подаючи клопотання про долучення доказів на стадії апеляційного перегляду, АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» пропустив, визначений частиною другою статті 83 ЦПК України строк, вимоги про поновлення строку на подання клопотання позивачем не заявлено.

На підставі встановленого, апеляційний суд залишає без розгляду клопотання відповідача про долучення доказів.

Щодо апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 19 квітня 2021 року ОСОБА_1 наказом №309-ос АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень», було прийнято на роботу на посаду начальника Київського відділення №2 АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» з 20 квітня 2021 року з випробувальним терміном три місяці та встановленим посадовим окладом у розмірі 41 410 грн.

30 серпня 2023 року позивача повідомлено, що у зв`язку із змінами в істотних умовах праці на підставі наказу №654-ос від 24 серпня 2023 року розмір посадового окладу буде зменшений 01 вересня 2023 року до 31 100 грн. Позивач у повідомленні про зміну істотних умов праці вказала, що зі змінами істотних умов праці - зменшення посадового окладу не згодна.

01 вересня 2023 року відповідно до наказу №699-ос у зв`язку з відкриттям ОСОБА_1 листка непрацездатності з 01 вересня 2023 року по 08 вересня 2023 року №8587113-1, перенесено дату звільнення ОСОБА_1 , начальника Київського відділення №2 та вирішено визначити конкретну дату звільнення ОСОБА_1 в окремому наказі в день її виходу на роботу після закриття листка непрацездатності та повторного підписання нею відмови продовжувати роботу після зміни істотних умов праці.

18 вересня 2023 року відповідачем надано позивачу повідомлення від 18 вересня 2023 року про зміну істотних умов праці, зменшення посадового окладу до 31 100 грн, зміни вводились в дію з 01 вересня 2023 року. У повідомленні про зміну істотних умов праці позивач вказала, що зі змінами істотних умов праці - зменшення посадового окладу згодна.

15 січня 2024 року відповідно до наказу №36-ос у зв`язку з відкриттям ОСОБА_1 листа непрацездатності з 15 січня 2024 року по 20 січня 2024 року №19704466-1, внесено зміни до наказу від 26 грудня 2023 року №1008-ос «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «Банк інвестицій та Заощаджень», а саме перенести дату звільнення ОСОБА_1 , начальника Кивського відділення №2, через відмову від проходження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, п.6 ст. 36 КЗпП Украни, 15 січня 2024 року на дату після її фактичного виходу на роботу та визнати конкретну дату звільнення ОСОБА_1 в окремому наказі в день її виходу на роботу після закриття листка непрацездатності.

Оскільки, позивачем на адресу відповідача, була направлена позовна заява про визнання протиправним та скасування наказу АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» від 24 серпня 2023 року №654-ос, щодо якої 11 березня 2024 року позивач подала заву та відмовилась від позову та на підставі якої провадження у справі закрито, відповідачем з метою з`ясування чіткої позиції позивача, 12 лютого 2024 року надано позивачу чергове повідомлення про зміну істотних умов праці, зменшення посадового окладу до 31 100 грн, зміни вводились з 01 вересня 2023 року.

12 лютого 2024 року позивач зазначила, що зі змінами істотних умов праці не згодна, оскільки їй стало відомо із відзиву на позовну заяву у справі №761/44326/23, що її посадовий оклад в розмірі 41 410 грн може бути збережено, що слідує із витягів зі штатних розписів працівників банку.

12 лютого 2024 року відповідач звільнив позивача наказом №109-ос від 12 лютого 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі п. 6 ст.36 КЗпП України.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивач продовжуючи працювати на займаній посаді та виконувати свої посадові обов`язки, фактично погодилася зі змінами істотних умов праці. Крім того, позивача звільнено на підставі повторного наказу «Про затвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» від 26 грудня 2023 року №1008-ос «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «Банк інвестицій та Заощаджень», разом з тим винесення повторного наказу про зміну істотних умов праці, а також направлення повторного повідомлення про зміну істотних умов праці, з метою з`ясування правової позиції відповідача щодо продовження виконання посадових обов`язків, не передбачено чинним законодавством України. У зв`язку з цим, суд встановив недоведеною роботодавцем правомірність звільнення позивачки та на підставі ст. 235 КЗпП України поновив позивачку на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу. При визначенні суми морального відшкодування суд виходячи з критерію розумності його розміру, конкретних обставин справи, вважав обґрунтованими вимоги про стягнення 5 000,00 грн.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника. Водночас такі зміни не повинні означати примусу до праці. Таке питання вирішується частиною третьою статті 32 КЗпП України.

Так, відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Із аналізу норм частини третьої статті 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попереджені дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (частина четверта статті 32 КЗпП України).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Закон детально не регламентує порядок переведення працівника за його згодою на роботу в нових умовах і не встановлює, що передбачена пунктом 6 статті 36 КЗпП України відмова працівника від переведення на роботу в нових умовах має бути у письмовій формі.

Конструкція норми статті 36 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що у спорі працівника з роботодавцем про незаконність звільнення за пунктом 6 цієї статті обов`язок довести, що працівник відмовився від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці покладається саме на власника або уповноважений ним орган.

У справі, яка переглядається установлено, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва та праці. Так, на підставі наказу АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» від 09 серпня 2023 року №176-ОД «Про внесення змін в організацію виробництва і праці» з 01 вересня 2023 року внесено зміни в організацію виробництва і праці а саме, вдосконалено структуру Банку, раціоналізовано робочі місця та закрито вакантні посади Відділень Банку (скорочено штат працівників) на 18 одиниць, затверджено нові посадові оклади - шляхом введення нових штатних розписів Відділень Банку та зміни діючої системи оплати праці.

Станом на 01 березня 2023 року посадовий оклад начальника Київського відділення №2 згідно штатного розпису становив 41 410 грн, а відповідно до Додатку №2 наказу від 17 серпня 2023 року №638-ос «Про встановлення посадових окладів та посадових надбавок працівникам Відділень» з 01 вересня 2023 року оклад начальника Київського відділення №2 згідно штатного розпису становив 31 100 грн.

30 серпня 2023 року позивача повідомлено, що у зв`язку із змінами в істотних умовах праці на підставі наказу №654-ос від 24 серпня 2023 року розмір посадового окладу буде зменшений 01 вересня 2023 року до 31 100 грн. Позивач у повідомленні про зміну істотних умов праці вказала, що зі змінами істотних умов праці - зменшення посадового окладу не згодна, оскільки є одинокою матір`ю. Проте продовжила працювати на займаній посаді і виконувати свої посадові обов`язки.

В подальшому на підставі наказу від 01 вересня 2023 року №701-ос «Про встановлення посадової надбавки» працівникам банку встановлено надбавку до посадового окладу.

18 вересня 2023 року відповідачем вдруге надано позивачу повідомлення про зміну істотних умов праці, зменшення посадового окладу до 31 100 грн, зміни вводились в дію з 01 вересня 2023 року. У повідомленні про зміну істотних умов праці позивач вказала, що згодна продовжувати працювати і продовжила виконувати свої посадові обов`язки та отримувати заробітну плату розраховану відповідно до нового зменшеного посадового окладу.

В подальшому, після того як позивачка приступила до своїх обов`язків у змінених умовах праці і продовжила їх виконувати (4 місяці), 26 грудня 2023 року головою правління банку видано наказ №1008-ос «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці АБ «Банк Інвестицій та Заощаджень» про ознайомлення ОСОБА_1 під підпис зі змінами в організації виробництва і праці, що призвели до зміни істотних умов праці у зв`язку з введенням в дію з 01 вересня 2023 року схеми посадових окладів працівників Відділень Банку та нових штатних розписів Відділень Банку, отримавши від ОСОБА_1 письмову згоду зі зміною істотних умов праці чи відмову продовжувати роботу після зміни істотних умов праці.

Вирішуючи трудові спори, Верховний Суд послідовно звертає увагу, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд вказав, що принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №447/334/18 зазначено, що повторного повідомлення працівника про зміну істотних умов праці з дотриманням двохмісячного строку чинним законодавством не передбачено.

Отже, місцевий суд правильно вважав, що позивачку було незаконно звільнено на підставі повторного наказу від 26 грудня 2023 року №1008-ос «Про підтвердження факту зміни істотних умов праці працівнику АТ «Банк інвестицій та Заощаджень», що не передбачено чинним законодавством України.

На переконання колегії суддів, саме відповідач у даній справі надсилаючи позивачці тричі повідомлення про зміни в організації виробництва і праці сприяв невизначеності у трудових відносинах з ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд зауважує, що всі три рази про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець, в порушення вимог ст.ст. 32, 103 КЗпП повідомляв працівника не дотримуючись визначеного законом строку (не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни), оскільки зміни вводилися у дію з 01 вересня 2023 року, перше повідомлення було 30 серпня 2023 року, тобто за два дні до запровадження змін, а інші вже після запровадження таких змін, тобто після 01 вересня 2023 року.

Отже, за встановлених обставин колегія суддів вважає, що висновки суду про порушення відповідачем трудових прав позивачки і у зв`язку з цим незаконність її звільнення з займаної посади є цілком доведеними та обгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме суперечлива поведінка ОСОБА_1 , її перебування на лікарняному та звернення до суду з позовом змушували роботодавця декілька разів з`ясовувати бажання позивачки продовжити працювати у змінених умовах праці колегія суддів сприймає критично, адже на той момент у роботодавця вже була наявна письмова згода позивачки на продовження трудових відносин з банком, вона продовжила виконувати свої посадові обов`язки і отримувала заробітну плату за новим зменшеним посадовим окладом.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині безпідставності прийняття судом першої інстанції заяви представника позивачки про зміну предмету позову, оскільки остання фактично змінила предмет та підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної норми викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

У цій справі вимоги первісного позову ОСОБА_1 є тотожними з вимогами позову після його зміни (скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди), фактично позивачка доповнила фактичні обставини позову та їх нормативно-правове регулювання, що є підставами позову.

Оскільки позовні вимоги в частині поновлення позивачки на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

Суд першої інстанції встановив, що 06 березня 2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Лукашенко Є.О.» () в особі керуючого адвоката Лукашенко Є.О. укладено Договір про надання правничої (правової) допомоги №05/24.

Розділ 2 Договору визначає, що за надання правничої допомоги за цим договором сторони встановили погодинну оплату з розрахунку 2 000,00 грн. Обсяг робіт, виражений у годинах, визначається на основі облікових даних Бюро про фактично витрачений час на виконання конкретних завдань (доручень), необхідних для належного надання послуг (виконавчих робіт). В цьому разі оплаті підлягає будь-який час адвоката (помічника адвоката, працівника) Бюро на роботу за дорученням клієнта, в тому числі час на складання, розгляд та підписання документів, вивчення матеріалів справи, підготовку документів для суду, час телефонних розмов та зустрічей з клієнтом (іншими особами, що мають відношення до справи/доручення клієнта), зустрічі зі спеціалістами; час, затрачений на виконання роботи, що має відношення до справи/ доручення клієнта (роботи з копіювання/ сканування чи зшивання документів тощо).

На підтвердження понесених витрат позивачем надано Акт виконаних робіт №12 від 18 жовтня 2024 року на суму 38 560,00 грн, з яких:

надання усної консультації з порядку та підстав звернення до суду з позовною заявою - 2 год. - 4 0000,00 грн;

складання позовної заяви - 8 год. - 16 000,00 грн;

представництво інтересів клієнта із врахуванням часу витраченого адвокатом на дорогу від офісу адвоката (Київська область, Бучанський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Л. Українки, 16) до Шевченківського районного суду м. Києва (м. Київ, вул. Дегтярівська, 31А) - 6,28 год. - 12 560,00 грн;

складання та направлення адвокатського запиту «Про надання довідок про розмір заробітної плати ОСОБА_1 » - 1,5 год. - 3 000,00 грн;

ознайомлення з матеріалами справи - 1,5 год - 3 000,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції вважав розмір понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом зазначених робіт та значенням справи для позивача.

Визначений судом до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вважає дійсним та реальним з урахуванням як об`єму виконаної адвокатом роботи, так і обставинами справи, кількістю проведених судових засідань, а тому витрачений адвокатом час не можна вважати завищеним та таким, що не відповідає виконаній роботі.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що такі стадії як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного, час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами. Зазначені висновки є сталими та ґрунтуються на аналізі складових часу, необхідного для належного здійснення адвокатом представництва інтересів клієнта.

Разом з тим, колегія суддів проаналізувала надані ОСОБА_1. докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням заперечень Банку, а також правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, та дійшла висновку, що з урахуванням часткового задоволення позову, з АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 32 650,00 грн, оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу до 32 650,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_1 у апеляційному суді у розмірі 8 000,00 грн апеляційний суд виходить з наступного.

Колегією суддів встановлено, що на підставі Додаткової угоди від 05 березня 2025 року термін дії Договору про надання правничої (правової) допомоги №05/24 продовжено до 06 травня 2026 року.

За даними Акту №3 від 02 квітня 2025 року адвокатом надано ОСОБА_1. наступні послуги:

складання та направлення відзиву на апеляційну скаргу - 6 000,00 грн;

представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні у Київському апеляційному суді - 2 000,00 грн.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 доведено достатніми, належними та допустимими доказами надання адвокатом послуг правничої допомоги.

На підставі викладеного, з огляду на фактичний об`єм послуг, наданих ОСОБА_1 адвокатом Лукашенко Є.О., а також враховуючи фінансовий стан обох сторін, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн за рахунок відповідача/ апелянта АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень», оскільки заявлений до стягнення розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Керуючись ст. ст. 141, 270, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» подану представником - адвокатом Єфремовою Іриною Вікторівною на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» подану представником - адвокатом Єфремовою Іриною Вікторівною на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року - змінити, зменшивши суму стягнутих витрат на правничу допомогу з 38 560,00 грн до 32 560 (тридцять дві тисячі п`ятсот шістдесят гривень) 00 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (, місцезнаходження: 04119, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 83-Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 (вісім тисяч гривень) 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова