ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 643/5806/24

провадження № 22ц/818/1959/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі Держава Україна в особі Головного Управління Національної поліції у Львівській області, Державна Казначейська служба України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного Управління Національної поліції у Львівській області на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2024 року в складі судді Крівцова Д.А.

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного Управління Національної поліції у Львівській області, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що постановою по справі про адміністративне правопорушення ГБВ № 205419 від 17.08.2023 її притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн. Постанова винесена інспектором СРПП ВП № 2 Дрогобицького РВП у Львівській області, старшим лейтенантом поліції Коваль І.А.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2023 у справі № 643/10721/23, яке набрало законної сили 08.12.2023, постанову скасовано, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно неї закрито.

Зазначила, що у зв`язку з незаконними діями працівників поліції, незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, їй була завдана моральна шкода, порушені нормальні життєві зв`язки, знадобились додаткові зусилля для організації свого життя. Вона постійно переживала, що її незаконно притягнули до адміністративної відповідальності, не розібравшись в ситуації, з порушенням її права на захист. Крім того, на неї було накладене максимальне стягнення. Через це у неї порушився сон, підвищився тиск. Відпочинок в санаторії такими неправомірними діями відповідача був порушений, а вона приїхала в санаторій, щоб пролікуватись і відновити стан свого здоров`я. Незаконними діями відповідача всі її намагання поновити стан здоров`я були перервані. Вона виїжджала із санаторію не відпочивши, не поновивши стан здоров`я, а навпаки пригніченою у зв`язку із неправомірними діями ОСОБА_2 . Вона хвилювалась, що в порушення вимог закону ОСОБА_2 не вручила їй копію постанови негайно, так як їй був потрібен час для її складання, по пошті вона також копію постанови не отримувала. Вона майже 1,5 місяці була в очікуванні, не знала, яке на неї незаконно накладене стягнення, з урахуванням того, що вона раніше до адміністративної відповідальності не притягувалась, є особою з інвалідністю 3 групи. Про те, що відносно неї інспектор поліції Коваль І.А. винесла постанову, вона дізналась тільки 03.10.2023 із застосунку «Дія», де було зазначене про відкриття відносно неї виконавчого провадження № 79937671 згідно з постановою Кременчуцького відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ГБВ № 205419 від 17.08.2023. Оскільки вона не розуміла, на підставі чого відкрите виконавче провадження, вона в цей же день 03.10.2023 звернулась до вказаного органу виконавчої служби, де їй повідомили, що виконавче провадження відкрито на підставі постанови. У постанові в якості місця її проживання зазначена адреса, за якою вона не проживає тривалий час, а саме: АДРЕСА_1 . Оскаржувану постанову вона отримала тільки 03.10.2023 в приміщенні Кременчуцького відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області. Їй було завдано моральну шкоду, яка також полягає у перенесених нею душевних стражданнях через приниження і тривогу, через що вона зазнала глибокого відчуття несправедливості та певного розчарування в інститутах державної влади.

Вказала, що в межах виконавчого провадження з неї стягнуто штраф в подвійному розмірі в сумі 6800,00 грн і виконавчий збір в сумі 680,00 грн. Також з неї на користь держави були стягнуті витрати в розмірі 300,00 грн. В подальшому, після скасування постанови, їй були повернуті незаконно утримані з неї грошові кошти. Таким чином, упродовж 2,5 місяців вона не могла користуватись своїми грошима, своєю власністю, у зв`язку з чим змінився її уклад життя, оскільки грошові кошти були арештовані і їй треба було застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя.

Просила стягнути з Державного бюджету України грошові кошти в розмірі 40 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та Головне Управління Національної поліції у Львівській області подали апеляційній скарги, в яких ОСОБА_1 просила рішення скасувати в частині визначення розміру заподіяної моральної шкоди, в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а Головне Управління Національної поліції у Львівській області просило рішення скасувати, прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при визначені суми завданої моральної шкоди судом першої інстанції не надана належна правова оцінка тому факту, що в порушення вимог закону інспектор поліції Коваль І.А. не вручила їй копію постанови негайно, як це передбачено вимогами ст. 285 КУпАП, так як їй був потрібен час для її складання, по пошті вона також копію постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності не отримувала. Відшкодування завданої їй моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. Тому сума відшкодування моральної шкоди вона вважала буде достатньою у розмірі 40 000,00 грн, що відповідає ступеню і глибині її моральних страждань.

Апеляційна скарга Головного Управління Національної поліції у Львівській області мотивована тим, що ОСОБА_1 17.08.2023 сама здійснила виклик на 102 та стала особою, що спровокувала конфліктну ситуацію між особами, які відпочивали у санаторії в м. Трускавець, про що свідчать пояснення осіб, які не були взяті до уваги судом першої інстанції. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння позивачці внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Зазначило, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. Позивачем під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не було доведено, що діями працівників поліції йому заподіяно моральну шкоду. Крім того, ч.2 ст.1167 ЦК України не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. На підтвердження своїх позовних вимог позивачка зазначила лише певні обставини, що теоретично можуть свідчити про незаконність (протиправність) дій (бездіяльності) працівників поліції, однак належно не обґрунтувала та не надала доказів, які б підтверджували яким чином завдано моральну шкоду, в чому така полягає та необхідність відшкодування такої, а саме 40 000,00 грн. Вказало, що в даному випадку, позивачка вказала невірне місце проживання, що призвело до неотримання нею постанови про адміністративне правопорушення. Оскільки, позивачка відмовилась від отримання постанови про адміністративне правопорушення, їй не була надана можливість скористатися правом на оскарження цієї постанови в установлений законом строк. В результаті, відкрито виконавче провадження на підставі даної постанови. З огляду на зазначене, просило врахувати, що порушення вказаних обставин є наслідком навмисних дій позивачки, що також підтверджується поясненнями свідків.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року та 04 березня 2025 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного Управління Національної поліції у Львівській області необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що врахувавши, зокрема, тривалість вчинення позивачем дій щодо захисту його порушених прав у суді у зв`язку з неправомірним прийняттям відповідачем постанови про накладення адміністративного стягнення, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважав, що грошова сума у розмірі 1000,00 грн є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду. Вважав, що закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу такого порушення підтверджує незаконність складення працівниками патрульної поліції постанови про адміністративне правопорушення, що презюмує завдання позивачу моральної шкоди, у зв`язку із чим наявні підстави для застосування до спірних правовідносин статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону № 266/94-ВР.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з постановою по справі про адміністративне правопорушення ГБВ № 205419 від 17.08.2023 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн. Постанова винесена інспектором СРПП ВП № 2 Дрогобицького РВП у Львівській області, старшим лейтенантом поліції Коваль І.А. (а.с.12,67).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2023, ухваленим в адміністративній справі № 643/10721/23 позов ОСОБА_1 до інспектора СРПП відділу поліції № 2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції Коваль І.А., Головного управління Національної поліції у Львівській області, - задоволено, постанову скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 183 КУпАП закрито. Рішення набрало законної сили 08.12.2023 (а.с.8-11).

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 03.10.2023, винесеною Кременчуцьким відділом державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ВП № 72937671, відкрито виконавче провадження з виконання постанови ГБВ № 205419 від 17.08.2023 (а.с.13, 14).

У вказаному виконавчому провадженні 03.10.2023 був встановлений розмір мінімальних витрат в сумі 300 грн; 03.10.2023 вирішено стягнути з позивача виконавчий збір у розмірі 680,00 грн; 12.10.2023 накладено арешт на кошти позивача у межах суми звернення стягнення в загальному розмірі 7780,00 грн; 17.10.2023 арешт з усіх рахунків позивача був знятий (а.с.15,16,19,20).

Виконавче провадження закінчено на підставі постанови від 22.12.2023 у зв`язку із ухваленням рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/10721/23 (а.с.21-22).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності на її користь підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 40 000,00 грн.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, урахувавши характер правопорушення, час та зусилля, які були витрачені позивачем для відновлення порушеного права у зв`язку із неправомірним накладенням адміністративного стягнення посадовою особою державного органу, а також засади розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів (див. пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24)).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що поліцейський, який складає постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Тобто у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 183 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відшкодування шкоди особі, стосовно якої складено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.

За обставинами цієї справи позивачка під слідством чи судом не перебувала, постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП у виді штрафу була складена в день фіксації події, відповідно шкоди позивачці заподіяно внаслідок здійснення щодо неї адміністративного провадження, тому норма цієї статті, а також статті 1176 ЦК України, не підлягають до застосування.

Таким чином відшкодування шкоди у даному випадку відбувається, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що врегульовано статтями 1173, 1174 ЦК України.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) щодо застосування статті 1176 ЦК України та положень Закону № 266/94-ВР у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та вони відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим це не спростовує того, що такими діями позивачці завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, крім того, відшкодування у цьому разі здійснюється незалежно від вини органу чи посадової особи державної влади.

Встановивши, що Головним Управлінням Національної поліції у Львівській області безпідставно винесено щодо ОСОБА_1 постанову про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 КУпАП, що призвело до необхідності її оскарження у судовому порядку, завдало останній моральних страждань та необхідності вчиняти додаткові зусилля для відновлення своїх прав, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення її позовних вимог.

Аналогічний висновок містять постанови Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 569/10287/23 (провадження № 61-1074св24), від 12 березня 2025 року у справі № 569/10289/23 (провадження № 61-3648св24).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення, необхідності зміни нормального життєвого стану та витрат часу на відновлення прав, а також з огляду на принципи поміркованості, розумності та справедливості судова колегія погоджується з визначеним судом розміром відшкодування завданої позивачці моральної шкоди.

Підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди у більшому розмірі колегія суддів не вбачає.

Посилання ОСОБА_1 на те, що постанова по справі про адміністративне правопорушення ГБВ № 205419 від 17.08.2023 була направлена на адресу, за якою вона не проживає тривалий час, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_1 відмовилась від отримання копії цієї постанови, у зв`язку з чим позбавила себе можливості уточнити свою адресу проживання.

Доводи апеляційної скарги Головного Управління Національної поліції у Львівській області колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою.

За таких обставин рішення суду необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного Управління Національної поліції у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина