Справа № 357/226/25
Провадження № 2/357/1740/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
03 квітня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Орєхова О. І. ,
за участі секретаря Махненко Б. В.,
представника позивача Мартиненко Ю.М.,
третьої особи ОСОБА_2
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, -
В січні 2025 року адвокат Мартиненко Юлія Миколаївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, посилаючись на наступні обставини.
08 грудня 1987 року між громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб.
33 роки подружжя перебувало у шлюбі і спільно проживало за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер у віці 83 роки.
Відповідно до заповіту, посвідченого Панкратьєвою Є.В., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області 07 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8333, спадкоємцями зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 (надалі - Позивач) та діти від першого шлюбу: син ОСОБА_2 (надалі - Третя особа) і донька ОСОБА_3 (надалі - Відповідач).
Спадщина, про яку йшлося у заповіті, складалася з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Білоцерківським міським відділом комунального господарства Київської області 05 серпня 1986 року та зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації Київської області 05 серпня 1986 року за реєстром № 1450, в реєстровій книзі № 15 (надалі - Житловий будинок); автомобіля марки ВАЗ, модель 2107, випуску року, кузов (коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрованого Білоцерківським МРЕВ ДАІ Київської області 27 лютого 2001 року, який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Білоцерківським МРЕВ ДАІ Київської області 27 лютого 2001 року (надалі - Автомобіль); причепу марки КРАЗ, модель 8138, випуску 1992 року, номер шасі № НОМЕР_4 , реєстраційний № НОМЕР_5 , зареєстрованого Білоцерківським ДАІ Київської області 11 грудня 1993 року, який належав померлому на підставі технічного талона транспортного засобу, виданого Білоцерківським ДАІ Київської області 11 грудня 1993 року (надалі - Причеп).
У порядку та строки, встановлені чинним законодавством України, спадкоємцями було подано заяви про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4
16 червня 2021 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.Г. було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом усім спадкоємцям ОСОБА_4 , а саме: Позивачу на 1/2 частки Житлового будинку, 1/2 частки Автомобіля та 1/2 частки Причепу; Відповідачу на 1/4 частки Житлового будинку, 1/8 частку Автомобіля та 1/8 частку Причепу; Третій особі на 1/4 частки Житлового будинку, 1/8 частку Автомобіля та 1/8 частку Причепу.
Відтак з моменту оформлення таких документів, Позивач, Відповідач та Третя особа розпочали спільне володіння вказаним вище майном: Житловим будинком, Автомобілем та Причепом.
Статтею 360 ЦКУ передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Для Позивача Житловий будинок з 15.07.1988 р. є постійним зареєстрованим та фактичним місцем проживання і єдиною власністю, якою Позивач володіє та в якій по суті може проживати. Відтак, на плечі Позивача повністю лягли витрати щодо утримання усього будинку та прибудинкової території, а саме: поточний та капітальний ремонт, сплата усіх житлово-комунальних послуг, прибирання території, оформлення технічної документації на земельну ділянку, оброблення самої земельної ділянки тощо.
Звертає увагу суду на те, що житловий будинок має загальну площу 254,5 кв. м. (житлову - 76.5 кв. м.), а також господарські будівлі та споруди, розташовані на 10 сотках прибудинкової території. Очевидно, що така площа потребує утримання у належному стані, постійного догляду та прибирання з боку кожного із співвласників, їх матеріальної та фізичної участі. Однак, як Відповідач, так і Третя Особа, самоусунулись від виконання своїх обов`язків, мотивуючи це тим, що це нібито обов`язки Позивача, оскільки вона продовжує там проживати.
Зауважують, що Позивач ще з 1998 року є пенсіонеркою, протягом останніх років її єдиним доходом є пенсійне забезпечення, яке станом на момент подання позовної заяви становить 4 123 грн на місяць, що підтверджується відповідною довідкою Пенсійного фонду України.
Побоюючись відключень комунальних послуг за борги з боку надавачів таких послуг, Позивач за період з січня 2022 року по день подачі позовної заяви сплатила понад 85 000 грн. За вказаний період найбільша сума витрат за комунальні послуги склала: оплата за опалення будинку (споживання газу) понад 60 000 грн. та фіксована вартість транспортування газу, встановлена надавачем послуг - більше 14 000 грн. Частину оплати за комунальні послуги Позивач мала можливість сплачувати за рахунок субсидії, однак решту суми оплачувалась із пенсії Позивача. Таким чином, за вказаний період Позивачем було сплачено близько 40 000 грн з власних коштів, понад надану субсидію. Це підтверджується довідкою з банківської установи AT «Ощадбанк» про списання коштів із банківського рахунку Позивача та квитанціями про нарахування оплати за житлово-комунальні послуги.
Станом на день подання позовної заяви Позивач не має жодної заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг у Житловому будинку, що простежується із доданих у якості доказів копій квитанцій, де по кожному з особових рахунків щомісяця вказується про наявність або відсутність у споживача заборгованості.
Крім того, за період грудень 2020 р. - листопад 2024 р. Позивачем було витрачено понад 50 000 грн для проведення поточних та капітальних робіт для утримання житлового будинку та прибудинкової території у належному стані (укріплення фундаменту будинку; усунення тріщин на зовнішніх стінах будинку; ремонт комину та димохідної труби; ремонт даху; фарбування огорожі; щороку обрізка дерев; щороку косіння газонів тощо), а також на виготовлення технічної документації із землеустрою, сплату земельного податку тощо. На жаль, не усі суми Позивач може підтвердити чеками або іншими розрахунковими документами, оскільки вона не планувала позиватись до суду та не зберегла їх.
Проте, частину витрат підтверджують надані суду копії розрахункових документів, квитанція про сплату податку на нерухомість та Технічна документація на земельну ділянку.
Водночас, будь-хто з сусідів, які проживають поряд із Позивачем, можуть підтвердити усе зазначене, адже Позивач неодноразово зверталась і до них за допомогою, тому плануємо допитати сусідів у якості свідків під час розгляду справи в суді, про що буде заявлено окреме клопотання.
На разі Позивач, зважаючи на свій поважний вік та матеріальне становище, не має можливості надалі одноосібно утримувати спільне майно, яке належить усім трьом співвласникам на праві спільної часткової власності. Водночас, Позивач також не може дбати лише про умовну частину майна та дозволити руйнацію й занехаяння Житлового будинку й садиби загалом. З повною відповідальністю вона розуміє, що таке відношення могло б вкрай негативно повпливати на загальний стан Житлового будинку, його придатність до проживання та на його ринкову вартість.
Для Позивача життєвонеобхідним є продаж майна та придбання в рази меншого житла, про яке б вона могла самостійно піклуватись. Із Третьою особою вони мають усну домовленість про готовність продати Житловий будинок як тільки це буде можливим.
Станом на сьогодні, спільне володіння і користування Житловим будинком із Відповідачем є неможливим зважаючи на таке: Відповідач, а ні фізично, а ні матеріально не брала і не бере участі в управлінні, утриманні та збереженні спільного майна, а саме Житлового будинку, у період з грудня 2021 р. - дотепер; відсутність порозуміння між Позивачем та Відповідачем щодо подальшого порядку володіння, користування та розпорядження Житловим будинком, у тому числі щодо його утримання у належному стані чи відчуження, та неприязні стосунки між ними.
Позивачем були здійснені спроби обговорити ситуацію, що склалася, із Відповідачем у 2022 та 2023 р. за допомогою засобів телефонного зв`язку, однак жодної домовленості досягнуто не було і розмови перетворювались у сварки.
Внаслідок цих сварок у Позивача спостерігалось значне підвищення артеріального тиску та пульсу, погіршення самопочуття.
Зважаючи на таке, Позивач просить суд врахувати зазначені обставини, які змусили її стати ініціатором цього судового спору.
Позивачу відомо, що визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є відсутність істотної шкоди інтересам іншого співвласника та членам його сім`ї та наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦКУ.
Зважаючи на наявність однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦКУ, вважають за необхідне звернути увагу суду на те, що Відповідач протягом 40 останніх років постійно проживає на території Російської Федерації та має громадянство цієї країни. Крім того, на скільки відомо Позивачу, Відповідач має на території РФ у власності як мінімум одну квартиру (у якій Відповідач і зареєстрована).
Основним місцем роботи Відповідача, наскільки відомо Позивачу, є подобова здача в оренду квартир. Яка кількість цих квартир належить Відповідачу на праві власності невідомо. Відповідач не перебуває у зареєстрованому шлюбі та не має дітей. До України Відповідач приїздила не частіше, ніж один раз на декілька років, повертатись на постійне місце проживання не планувала.
Крім того, як ними вже було зазначено раніше, Відповідач не була проти продажу успадкованого майна. У 2021 р. кожен із співвласників Житлового будинку звернувся до різних ріелторів, що надають послуги із пошуку покупців на будинок та поширюють рекламні оголошення про продаж будинків у м. Біла Церква та Київській області. Однак, до початку повномасштабного вторгнення покупця знайти не вдалось.
Таким чином, вважають за можливе стверджувати, що Відповідач була зацікавлена у продажі Житлового будинку. Жодного разу серед співвласників не йшла мова про викуп кимось із співвласників часток інших співвласників на Житловий будинок, відтак ніхто з них не був зацікавлений у одноосібному володінні Житловим будинком або ж виділенні відповідних часток Житлового будинку в натурі.
Відповідно до Стислого звіту про орієнтовну вартість об`єкта оцінки від 12.12.2024, виготовленого ПП «М.С. Консалтинг» на замовлення Позивача, орієнтовна ринкова вартість Житлового будинку складає 2 400 000 грн (два мільйона чотириста тисяч гривень), а орієнтовна ринкова вартість 1/4 частини Житлового будинку, становить 600 000 грн (шістсот тисяч гривень).
Позивач просить врахувати суд, що готова виконати свій обов`язок, передбачений вимогами ч. 2 ст. 365 ЦКУ, щодо внесення на депозитний рахунок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області грошової суми коштів в розмірі орієнтовної ринкової вартості 1/4 частини Житлового будинку.
З урахуванням наведеного, просила суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , визначити ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 600 000 грн (шістсот тисяч гривень) та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складають 22 211 (двадцять дві тисячі двісті одинадцять) гривень 20 копійок ( а. с. 1-11 том 1 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2025, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. (а. с. 180-182 том 1) та матеріали передані для розгляду.
За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).
Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України ( ч. 10 ст. 187 ЦПК України ).
Оскільки за матеріалами справи відповідач є громадянкою іншої держави та не проживає на території України, суд не звертався до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) ( ч. 9 ст. 28 ЦПК України ).
Так, предметом позову у даній справі є припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки місцезнаходженням майна відповідача ( 1/4 частка ) є м. Біла Церква, то дана цивільна справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області.
Ухвалою суду від 14 січня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 лютого 2025 року. Одночасно, витребувано у Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 308/2020, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , 1937 року народження ( а. с. 185-186 том1 ).
29 січня 2025 року за вх. № 5417 ( а. с. 193 том 1 ) на виконання ухвали судді, судом отримано належним чином завірену копію спадкової справи № 308/2020, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 ( а. с. 194-343 том 1 ).
Протокольною ухвалою від 06.03.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 03.04.2025 ( а. с. 21-25 том 2 ).
Протокольною ухвалою від 03.04.2025 постановлено проводити розгляд справи в заочному порядку.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник Мартиненко Ю.М., кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили позовні вимог задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення ( а. с. 28 том 2 ), яке здійснено з урахуванням ч. 10 ст. 187 ЦПК України.
Відповідач (та інші сторони справи: третя особа, свідок) зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (частина одинадцята статті 128 ЦПК України).
Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина дванадцята статті 128 ЦПК України).
Так, вказане вище оголошення про виклик ОСОБА_3 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області в якості відповідача у справі про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності розміщене 06.03.2025, тобто у відповідності до вимог ч. 12 ст. 128 ЦПК України (повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів ).
Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні при наданні пояснень не заперечував проти позовних вимог позивача, в судових дебатах відмовився виступати. В свою чергу, під час пояснень зазначив, що ще в дев`яностих роках вони купували разом із відповідачем квартиру в Калінінграді, яка в подальшому була продана, чи має на сьогодні остання у власності житло, йому не відомо.
Крім того, в судовому засіданні в якості свідків були допитані: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Від допиту свідка ОСОБА_8 сторона позивача відмовилась.
Так, свідок ОСОБА_5 зазначила, що вона є знайомою позивача з 2001 року. З відповідачем знайома особисто, бачила останню в 2018 році та 2021 році, яка приїжджала до України для оформлення спадщини. Відомо, що ОСОБА_9 бажала продати свою частку. Зі слів ОСОБА_9 , вона знає, що остання проживає в Калінінграді, має квартиру, машину та свій бізнес.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що сім`ю Засух він знає з 2000 року. ОСОБА_4 розповідав йому, що окрім сина, який проживає в м. Біла Церква, в нього є ще донька, яка проживає в Калінінграді, де він купив їй майно, вона є підприємцем. Саму ОСОБА_9 він бачив пару раз, останнього разу у 2018 чи 2019 році. Знає, що вона приїжджала для прийняття спадщини десь у 2019-2020 роках. Йому відомо від позивача, що ОСОБА_9 проживає в Калінінграді та є заможною людиною.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом сім`ї Засух з 2006 року. З позивачем ОСОБА_10 та її чоловіком були добрі стосунки, вони відносилися до нього як до сина. Вони по сусідству допомагали один одному, дружили сім`ями. Йому відомо від ОСОБА_11 , що в нього є донька, яка проживає в Калінінграді, яку останній їй придбав, пересилав туди меблі. Жанну бачив декілька разів, але не спілкувався з нею ніколи.
Оскільки відповідач була належним чином повідомленою, суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасника судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на адресу суду не надходило, як не надходило таких заяв та клопотань від відповідача та відповідно відзив на позовну заяву позивача.
Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки, належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і позивач ( представник ) не заперечували проти такого вирішення справи, а саме заочного, судом як зазначено вище, протокольною ухвалою від 03.04.2025 вирішено провести заочний розгляд.
Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що 08 грудня 1987 року між громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянином України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, про що в матеріалах справи свідчить відповідно свідоцтво ( а. с. 16 том 1 ).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер у віці 83 роки, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 від 05.12.2020, виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 2900 ( а. с. 17 том 1).
Відповідно до наявного в матеріалах справи заповіту, посвідченого Панкратьєвою Є.В., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області 07 вересня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8333, спадкоємцями зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 ( а. с. 212 том 1 ).
Згідно вказаного заповіту, частка ОСОБА_1 , складала ? частину, частка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по ? кожного.
З матеріалів справи вбачається, що спадщина, про яку йшлося у заповіті, складалася з:
житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Білоцерківським міським відділом комунального господарства Київської області 05 серпня 1986 року та зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації Київської області 05 серпня 1986 року за реєстром № 1450, в реєстровій книзі № 15; автомобіля марки ВАЗ, модель 2107, випуску року, кузов (коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрованого Білоцерківським МРЕВ ДАІ Київської області 27 лютого 2001 року, який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Білоцерківським МРЕВ ДАІ Київської області 27 лютого 2001 року; причепу марки КРАЗ, модель 8138, випуску 1992 року, номер шасі № НОМЕР_4 , реєстраційний № НОМЕР_5 , зареєстрованого Білоцерківським ДАІ Київської області 11 грудня 1993 року, який належав померлому на підставі технічного талона транспортного засобу, виданого Білоцерківським ДАІ Київської області 11 грудня 1993 року.
Відповідно до матеріалів спадкової справи, у порядку та строки, встановлені чинним законодавством України, спадкоємцями було подано заяви про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4
16 червня 2021 р. державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.Г. було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом усім спадкоємцям ОСОБА_4 , а саме: позивачу на 1/2 частки житлового будинку, 1/2 частки автомобіля та 1/2 частки причепу; відповідачу на 1/4 частки житлового будинку, 1/8 частку автомобіля та 1/8 частку причепу; третій особі на 1/4 частки житлового будинку, 1/8 частку автомобіля та 1/8 частку причепу (а. с. 7, 8, 9, 10 том 1).
Позивач, в позовній заяві вказувала на те, що відповідач та третя особа досягли домовленості лише в тому питанні, що мають намір спільно виставити на продаж усе успадковане ними майно, а саме: успадковані за заповітом житловий будинок, автомобіль та причеп, але продати будинок не вдалося можливим.
Для позивача житловий будинок з 15.07.1988 є постійним зареєстрованим та фактичним місцем проживання, про що свідчить Довідка про реєстрацію місця проживання, яка видана 23.12.2020 Управляння адміністративних послуг БМР ( а. с. 23 ).
Позивач зазначала у позовній заяві, що на її плечі повністю лягли витрати щодо утримання усього будинку та прибудинкової території, а саме: поточний та капітальний ремонт, сплата усіх житлово-комунальних послуг, прибирання території, оформлення технічної документації на земельну ділянку, оброблення самої земельної ділянки тощо, оскільки відповідач та третя особа, самоусунулись від виконання своїх обов`язків, мотивуючи це тим, що це нібито обов`язки позивача, оскільки вона продовжує там проживати.
На підтвердження понесення вищевказаних витрат по утриманню будинку, позивачем долучено до позовної заяви довідку з банківської установи AT «Ощадбанк» про списання коштів із банківського рахунку позивача та квитанції про нарахування оплати за житлово-комунальні послуги ( а. с. 25-138 том 1 ).
Таким чином, позивач в позовній заяві зазначала, що станом на сьогодні спільне володіння і користування житловим будинком із відповідачем є неможливим зважаючи на таке: відповідач, а ні фізично, а ні матеріально не брала і не бере участі в управлінні, утриманні та збереженні спільного майна, а саме житлового будинку, у період з грудня 2021 року - дотепер; відсутність порозуміння між позивачем та відповідачем щодо подальшого порядку володіння, користування та розпорядження житловим будинком, у тому числі щодо його утримання у належному стані чи відчуження, та неприязні стосунки між ними.
Тому, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить припинити право власності відповідача на частку у спільному майні та визнати за нею право власності на цю частку.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.
Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Отже, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12.
Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.
Аналіз статті 365 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 303/4849/16-ц.
Такий правовий висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) в якій зазначено, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».
У вказаній справі, в якій заявлено вимоги про припинення права на частку у спільній власності та визнання права власності, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що лише відмова у задоволенні вимоги позивача про припинення права власності на частку у праві спільної власності на нерухоме майно (визнати право на яку за собою позивач просив суд) є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання права власності позивача на цю частку (пункт 64).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) від вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)».
У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14-ц (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.
Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники-відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності.
Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаних вище обставин оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Так, під час розгляду справи не було встановлено, а з боку позивача відповідно доведено, що дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом.
Позивач з цього приводу, не зверталась до суду з клопотанням про призначення експертизи для встановлення можливості/неможливості виділу належної позивачу частки в натурі.
В свою чергу, під час розгляду справи було встановлено та відповідно підтверджено матеріалами справи та не спростовано з боку інших учасників справи, що відповідач по справі, як співвласник не користується спільним майном, не несе витрат по його утриманню.
Водночас, посилання позивача, як одна з підстав припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, як неможливість такого спільного володіння і користування та неприязні стосунки між ними, не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі № 736/659/19 (провадження № 61-4489св21).
Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права).
Так, згідно до Стислого звіту про орієнтовну вартість об`єкта оцінки від 12.12.2024, виготовленого ПП «М.С. Консалтинг» на замовлення позивача, орієнтовна ринкова вартість житлового будинку складає 2 400 000 грн (два мільйона чотириста тисяч гривень), а орієнтовна ринкова вартість 1/4 частини житлового будинку, становить 600 000 грн (шістсот тисяч гривень) (а. с. 151 том 1 ).
Водночас, звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивачем не було попередньо внесено на депозитний рахунок вартість спірної частки ( 600 000 грн ).
В свою чергу, в позовній заяві позивача вказувала, що на разі, зважаючи на свій поважний вік та матеріальне становище, не має можливості надалі одноосібно утримувати спільне майно, яке належить усім трьом співвласникам на праві спільної часткової власності.
При цьому, до матеріалів справи долучила Довідку про доходи, де сума пенсії за період з 01.12.2023 по 30.11.2024 склала в розмірі 48 677.97 грн ( а. с. 24 том 1 ), тобто, розмір місячної пенсії позивача за грудень 2023 року, січень 2024 року та лютий 2024 року складав по 3 855,70 грн, а з березня 2024 по листопад 2024 року, пенсія щомісячно позивача становила 4 123,43 гривень.
Крім того, в судовому засіданні на питання суду чи внесено на депозитний рахунок вартість спірної частки, представник позивача зазначила, що така сума не була внесена, але можуть внести.
Для уникнення правової невизначеності судам доцільно одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні задовольняти й вимогу про визнання права власності на таку частку за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 Цивільного кодексу України).
Як зазначено вище, на час розгляду справи та ухвалення рішення у даній справі, стороною позивача не було внесено на депозитний рахунок суду вартість спірної частки, дані про попереднє внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду в матеріалах справи відсутні.
У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику за позовами про захист права приватної власності» звертається увага на те, що відповідно до ст. 55 Закону "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.
Така ж позиція закріплена і у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Оскільки припинення права особи на частку у спільному майні можливе лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, таке внесення не було здійснено позивачем, що є достатньою підставою для відмови у позові позивачу в частині припинення права власності на частку у спільному майні.
Оскільки не підлягає задоволенню вимога позивача в частині припинення права власності на частку у спільному майні з вищенаведеного, не підлягає вимога позивача і в частині визнання права власності на неї за останньою, що узгоджується з позицією, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) (пункт 64).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
З огляду наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності є такими, що не підлягають задоволенню.
Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.
Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі в сумі 7 211,20 грн ( а. с. 169, 170 том 1), по що свідчать квитанції 03.01.2025 на суму 6000 грн та 1 211,20 гривень.
Оскільки вимоги позивача не підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України не підлягає і стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.
Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
В свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 288 ЦПК України позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 183, 316, 317, 319, 321, 346, 356, 358, 365 Цивільного кодексу України та керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 28, 76, 77, 81, 89, 131, 141, 187, 263-265, 273, 280-289 ЦПК України, п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду потягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення ( виклику ) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 );
Відповідач: ОСОБА_3 ( адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 );
Третя особа: ОСОБА_2 ( адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_9 ).
Повне заочне судове рішення з урахуванням вимог ч. 3 ст. 124 ЦПК України та ч. 6 ст. 259 ЦПК України складено 14 квітня 2025 року.
Суддя О. І. Орєхов