ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 759/9161/23

провадження № 61-9714св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вроною Андрієм Валентиновичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року у складі судді Горбенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання довіреності недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2018 року між нею (покупець) від свого імені з подальшим оформленням права власності відповідно до законодавства та ОСОБА_3 (продавець) було укладено договір купівлі-продажу дачного будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 47,9 кв. м, загальною площею 117,2 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Забалуєвою Г. М., зареєстрований в реєстрі за № 412, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок (кадастровий номер :38:025:0057, площа 0,0149 га), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Забалуєвою Г. М., за реєстровим №415.

Вказувала, що Київським районним судом м. Одеси було розглянуто справу № 947/20577/22 за позовом ОСОБА_2 до неї - ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, визнання права власності на нерухоме майно та переведення прав та обов`язків покупця. ОСОБА_2 до вказаного позову було надано копію довіреності від 27 вересня 2018 року, видану ним, посвідчену головним лікарем Бориспільської центральної районної лікарні Щуром О. П., що зареєстрована у книзі реєстрації вихідної документації Бориспільської центральної районної лікарні 27 вересня 2018 року за № 1604 без її подальшого посвідчення нотаріусом чи іншою уповноваженою особою.

На думку позивача, на підставі вказаної довіреності судом у справі № 947/20577/22 було незаконно передано у власність ОСОБА_2 нерухомість, що належить їй на праві приватної власності, а саме: дачний будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка із кадастровим номером :38:025:0057, на якій розташований вказаний будинок, чим було порушено її права та інтереси на мирне володіння та розпорядження своїм майном.

Зазначала, що з огляду на текст вказаної довіреності, вона була видана ОСОБА_2 , який уповноважив її укласти та зареєструвати вищевказані договори купівлі-продажу дачного будинку та земельної ділянки від його імені за довіреністю. Проте договори купівлі-продажу дачного будинку та земельної ділянки від 24 жовтня 2018 року були укладені нею особисто, від свого імені, вона не діяла на підставі жодної з довіреностей, вказані правочини були укладені нею за власним волевиявленням та без сприяння сторонніх осіб, про що свідчать, зокрема, пункт 5 договору купівлі-продажу будинку та пункт 3.3. договору купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, якими визначено, що вказані об`єкти були придбані нею одноособово за власні особисті кошти та те, що вона отримує об`єкти в особисту власність та не перебуває у будь-яких шлюбних або сімейних відносинах.

Вказувала, що про існування довіреності дізналась вже під час розгляду судом справи № 947/20577/22, їй не зрозуміло її походження, оскільки на момент укладання вищевказаних договорів придбання нерухомого майна вона не була повідомлена та обізнана про наявність такої довіреності та про мету її укладання.

Вважала, що довіреність від 27 вересня 2018 року, видана ОСОБА_2 є недійсною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки була укладена без посвідчення нотаріусом чи іншою уповноваженою на те особою, посвідчена з порушеннями Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, не уповноваженою на те особою.

Посилалася на те, що довіреність від 27 вересня 2018 року не може бути належною підставою для уповноваження особи для здійснення дій від імені довірителя, оскільки документ зареєстрований лише у книзі вихідної документації Бориспільської центральної районної лікарні. При цьому запис про вказану довіреність відсутній у відповідному реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених. Отже, неможливо належно переконатися у законності такої довіреності, часу її укладання та посвідчення.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною довіреність від 27 вересня 2018 року, видану ОСОБА_2 , посвідчену головним лікарем Бориспільської центральної районної лікарні Щуром О. П., що зареєстрована у книзі реєстрації вихідної документації Бориспільської центральної районної лікарні 27 вересня 2018 року за № 1604.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачкою порушення її прав оспорюваною довіреністю. Суд вважав, що ОСОБА_1 не погоджується з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2023 року у справі № 947/20577/22, яке вона вважає незаконним, оскільки на підставі оспорюваної довіреності судом у справі № 947/20577/22 було передано у власність ОСОБА_2 нерухоме майно, що належить їй на праві приватної власності чим було порушено її права та інтереси на мирне володіння та розпорядження її майном.

Районний суд зазначив, що оспорювана довіреність не може бути предметом окремого судового розгляду, і правова оцінка її законності може надаватися у межах судового розгляду у справі № 947/20577/22 у порядку, визначеному законодавством України для відносин щодо укладення договорів купівлі-продажу через норми цивільного права про представництво.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не здійснив захисту її порушеного права, оскільки укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 24 жовтня 2018 року не пов`язане із видачею оспорюваної довіреності, так як вона під час укладення договорів діяла від власного імені та придбавала майно за власні кошти, не була обізнана про наявність такої довіреності, про її видачу ОСОБА_2 не була повідомлена, зазначив, що виходячи із обставин справи та підстав, якими позивачка обґрунтовувала свої вимоги, факт відсутності правовідносин представництва за довіреністю, недійсність виданої довіреності з огляду на її оформлення з порушенням вимог закону, може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину (довіреності), а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину у мотивувальній частині судового рішення.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суду та вважав, що ОСОБА_1 має захищати свої права та інтереси під час судового розгляду у справі № 947/20577/22, а не ініціювати окремий судовий спір щодо визнання недійсною довіреності від 27 вересня 2018 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Врона А. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У вересні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2025 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вроною А. В., мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що довіреність від 27 вересня 2018 року, видана ОСОБА_2 , посвідчена головним лікарем Бориспільської центральної районної лікарні Щуром О. П., зареєстрована у книзі реєстрації вихідної документації Бориспільської центральної районної лікарні 27 вересня 2018 року за № 1604, є недійсною та такою, що порушує право позивачки на мирне та безперешкодне володіння майном, у зв`язку із її посвідченням неуповноваженою на те особою та відсутності запису в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Посилається на те, що не має на меті здійснити перегляд рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2023 року у справі № 947/20577/22, яким було частково задоволено позов ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на нерухоме майно, а із вказаним позовом вона звернулася до суду за захистом порушених прав та інтересів на мирне володіння та розпорядження її майном.

Вважає помилковими та такими, що порушують її право на справедливий суд та доступ до правосуддя висновки судів попередніх інстанцій про те, що оспорювана довіреність від 27 вересня 2018 рокуне може бути предметом окремого судового розгляду, а правова оцінка її законності може надаватися у порядку, визначеному законодавством України для відносин щодо укладення договорів купівлі-продажу через норми цивільного права про представництво.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій проігнорували наявні у матеріалах справи докази її звернення до Офісу Генерального прокурора щодо стану досудового розслідування кримінального провадження № 00000934 від 29 листопада 2022 року з приводу підробленої довіреності невідомою особою.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Врона А. В. вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 495/2521/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Паламарчук Д. Ю. подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України.

Вважає, що ОСОБА_1 поданням цього позову намагалася оспорити законність вже ухваленого рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2023 року у справі № 947/20577/22. При цьому сама по собі позовна вимога про визнання недійсною довіреності, яка не була пред`явлена повіреною особою (позивачкою) до виконання викладеного у ній доручення не породжує наслідків недійсності довіреності, передбачених законом. Звернення до суду у травні 2023 року про визнання недійсною оспорюваної довіреності, строк якої припинився ще у вересні 2019 року, та яка ОСОБА_1 (як представником) не була виконана, отже, не породила будь-яких правових наслідків для позивача, свідчить про порушення позивачкою принципу юридичної визначеності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» від 23 червня 2023 року № 987 ОСОБА_2 з 24 вересня 2018 року до 28 вересня 2018 року включно проходив лікування у терапевтичному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» (а. с. 80-83).

27 вересня 2018 року ОСОБА_2 видано довіреність, якою уповноважено ОСОБА_1 укласти та зареєструвати договір купівлі-продажу дачного будинку № 2/19Д, реєстраційний номер 101, та земельної ділянки 0,0149 га, реєстраційний номер, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Довіреність посвідчена головним лікарем Бориспільської центральної районної лікарні Щуром О. П., зареєстрована у книзі реєстрації вихідної документації Бориспільської центральної районної лікарні 27 вересня 2018 року за № 1604. Довіреність видана строком на один рік, без права передоручення (а. с. 12).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Забалуєвою Г. М. за реєстровим № 412, ОСОБА_3 (продавець) передала у власність (продала) ОСОБА_1 (покупець) дачний будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 47,9 кв. м, загальною площею 117,2 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,0149 га, із кадастровим номером :38:025:0057. Продаж дачного будинку вчинено за 1 781 440 грн (а. с. 6-8).

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 24 жовтня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Забалуєвою Г. М. за реєстровим № 415, ОСОБА_3 (продавець) передала у власність (продала) ОСОБА_1 (покупець) земельну ділянку площею 0,0149 га, із кадастровим номером :38:025:0057, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж земельної ділянки вчинено за 104 300 грн. (а. с. 9-11).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2023 року у справі № 947/20577/22 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, визнання права власності на нерухоме майно та переведення прав та обов`язків покупця задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у період з 04 листопада 2019 року до лютого 2022 року.

Переведено права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 24 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Забалуєвою Г. М. за реєстровим № 412, з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 .

Переведено права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 24 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Забалуєвою Г. М. за реєстровим № 415, з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 .

Визнано право власності ОСОБА_2 на дачний будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 117,2 кв. м, житловою площею 47,9 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Визнано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0149 га, кадастровий номер 110136900:38:025:0057, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а. с. 48-58).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у справі № 947/20577/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу (касаційне провадження № 61-16303ск24).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вроною А. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частини перша, третя статті 202 ЦК України).

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини першої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Згідно із частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 248 ЦК України передбачено, що представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання довіреності від 27 вересня 2018 року недійсною, посилаючись на те, що вона не була повідомлена та обізнана про наявність такої довіреності, мету її укладання та те, що оспорювана довіреність посвідчена з порушеннями Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, не уповноваженою на те особою.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами підстав для визнання довіреності недійсною.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Суди попередніх інстанцій правильно вказали, що ОСОБА_1 має захищати свої права та інтереси під час судового розгляду у справі № 947/20577/22, а не ініціювати окремий судовий спір щодо визнання недійсною довіреності від 27 вересня 2018 року.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судами права на справедливий суд та доступ до правосуддя, оскільки ОСОБА_1 не позбавлена можливості здійснювати захист свого права, яке вона вважає порушеним, під час судового розгляду справи № 947/20577/22

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц вказано, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц (провадження № 61-12947св18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Ураховуючи вищевказане, особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди встановили обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законних судових рішень по суті спору.

Зазначення районним судом, що оспорювана довіреність не може бути предметом окремого судового розгляду, і правова оцінка її законності може надаватися у межах судового розгляду у справі № 947/20577/22 є неправильним, однак це не вплинуло на законність рішення суду.

Доводи ОСОБА_1 у поданій нею касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 495/2521/16-ц, є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вроною Андрієм Валентиновичем, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 рокута постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець