КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/344/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.

за участі:

- позивача - ОСОБА_1 ,

- представника позивача - ОСОБА_2 ,

- малолітнього - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_4 ,

треті особи: Орган опіки та піклування

Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради,

Служба у справах дітей Одеської міської ради,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 16.01.2023 року рішенням Київського районного суду міста Одеси. Позивач вказує, що за час перебування у шлюбі, в них народилась спільна малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В обґрунтування заявлених вимог, позивач вказує, що відповідачка протягом останніх років, не приймає участі у вихованні та розвитку сина, не цікавиться його долею, не приймає участі у матеріальному утриманні, за наслідком чого ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначені підстави зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27.06.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху.

28.06.2024 року представником позивача на виконання вказаної ухвали суду, надано до суду заяву про усунення недоліків.

Оглянувши матеріали справи, суддею встановлено, що позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали судді від 27.06.2024 року, позовна заява відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України. Підстави для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.07.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

21.10.2024 року до суду на електронну пошту надійшла заява від ОСОБА_4 про визнання позовних вимог та відсутності заперечень щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заява підписана кваліфікованим та удосконаленим електронним підписом ОСОБА_5 , що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 20.1.02024 року о 16:50:14. Також в матеріалах справи наявна заява від відповідачки - ОСОБА_4 складена 04.05.2024 року заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., зареєстрована в реєстрі за №888, у відповідності до якої відповідачкою особисто повідомлено про визнання обставин щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком якого вона розлучена, а також зазначила про розгляд справи за її відсутності.

27.11.2024 року судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У підготовчому судовому засіданні призначеному на 19.02.2025 року представником позивача було заявлено клопотання про витребування доказів.

За наслідком розгляду вказаного клопотання, 19.02.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача задоволено та витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України наявну інформацію про перетин державного (митного) кордону України, з зазначенням дати, часу, кордону, способу і напрямку останнього відомого перетину, за період з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року включно, відносно громадян України: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі: НОМЕР_3; ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі: НОМЕР_4.

Тієї ж датою судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 20.03.2025 року о 11 годині 00 хвилин.

На виконання ухвали суду від 19.02.2025 року, до суду 12.03.2025 року та 17.03.2025 року від з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшли витребувані судом докази.

До судового засідання призначеного на 07.04.2025 року з`явився позивач та його представник, які заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Також представником позивача було надано до суду для приєднання до матеріалів справи оригінал висновку органу опіки та піклування про розгляд питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно її малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданий 10.10.2024 року Хаджибейською районною адміністрацією Одеської міської ради за вих. №3740/01-20.

У судовому засіданні 07.04.2025 року судом було заслухано думку малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при вирішенні даного спору про позбавлення батьківських прав матері відносно нього. Малолітній повідомив суд, що останній раз бачив матір два роки тому. За останні два роки малолітній підтвердив, що він з нею не спілкувався, матір не приймає участі у його вихованні, чим в свою чергу займається батько з яким він проживає. Підтвердив, що за матір`ю не сумує.

Відповідачка та представники третіх осіб до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідачка відзив на позовну заяву не надала.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом підстав у відповідності до положень статті 223 ЦПК України для відкладення судового засідання не встановлено.

Приймаючи викладене, з урахуванням думки сторони позивача, судом було ухвалено провести розгляд справи за наявною явкою учасників справи у судовому засіданні 07.04.2025 року на підставі документів наявних в матеріалах справи.

За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 14.04.2025 року о 09 год. 00 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.11.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про що складено актовий запис №158.

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_3 , про що 27.12.2012 року Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області складено актовий запис №92 від 27.12.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 16.01.2023 року по справі №947/28304/22, яке набрало законної сили 16.02.2023 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

У відповідності до витягів з реєстру територіальної громади за №2024/005030254 від 15.05.2024 року та №2024/004493859 від 04.05.2024 року вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_4 спільно зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Батько дитини - ОСОБА_1 , зареєстрований окремо за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади за №2024/005030124 від 15.05.2024 року.

Однак, у відповідності до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 211.03.2025 року за вих. №19/19627-25 повідомлено, що ОСОБА_4 виїхала поза межами державного Кордону України з 31.12.2024 року. Інформація щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за 2024 рік, відсутня.

Як вказує позивач, він разом з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільно, без матері дитини, проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Так, досліджуючи дані обставини, судом встановлено, що у відповідності до характеристики Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ШОТА», за підписом голови Шоляк М.І., яким здійснюється управління будинку АДРЕСА_4 , наявна інформація, що ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільно за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначено, що скарг на нього, як на мешканця від сусідів не надходило, за місцем проживання характеризується позитивно, є порядною людиною та відповідальним батьком, який здійснює належний догляд за своїм сином ОСОБА_3 .

Дані обставини також підтверджуються наданими характеристиками сусідами за вказаною адресою: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Відповідно до довідки КНП «Дитяча міська поліклініка № 6» Одеської міської ради від 31.07.2024 за вих. № 01-413, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаходиться на обліку в поліклініці. Декларація на медичне обслуговування дитини підписана. Дитина відвідує медичний заклад у супроводі батька.

Згідно з довідкою Одеського ліцею № 3 Одеської міської ради від 22.05.2024 року за №01-34/257, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , учень 5-В класу, навчається у закладі на змішаній формі навчання.

Згідно з характеристикою Одеського ліцею № 3 Одеської міської ради, ОСОБА_3 навчається в ліцеї з першого класу. До навчання ставиться відповідально. Має навчальні досягнення достатнього рівня. Навчається в повну міру своїх сил. Має здібності до вивчення предметів математичного циклу. На уроках уважний, виконує домашнє завдання, допомагає товаришам і класному керівнику. ОСОБА_3 проживає разом із батьком, ОСОБА_1 . Батько приділяє належну увагу навчанню та вихованню дитини, завжди цікавиться успіхами дитини, бере участь у шкільному та особистому житті дитини. Стосунки в родині приязні.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 складено 04.05.2024 року заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., зареєстрована в реєстрі за №888, у відповідності до якої відповідачкою особисто повідомлено про визнання обставин щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком якого вона розлучена, а також зазначила про розгляд справи за її відсутності.

10.10.2024 року Хаджибейською районною адміністрацією Одеської міської ради за наслідком розгляду питання про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надано висновок за вих. №3740/01-20, яким встановлено доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина.

Даним висновком встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з спільно батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно з актом обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складеного 06.09.2024 року органом опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради засвідчено, що для дитини створені належні умови для виховання та розвитку.

Згідно з протоколом бесіди з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , складеного 29.08.2024 спеціалістами органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, у телефонному режимі за номером мобільного зв`язку, ОСОБА_4 повідомила, що на теперішній час проживає за кордоном та знає про позбавлення її батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 . Вона не заперечує та вже надала нотаріально завірену заяву.

Засвідчено, що ОСОБА_4 також надала заяву до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.09.2024 року, в якій вкотре підтверджує, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина та просить це питання розглядати на Комісії з питань захисту прав дітей Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради та у суді слухати справу без її присутності.

Згідно з висновком, на засіданнях комісій з питань захисту прав дітей Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради 11.09.2024 та 25.09.2024 розглядалося питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , де батько дитини - ОСОБА_1 був присутній на комісіях і просив позбавити батьківських прав ОСОБА_4 .

Також засвідчено, що у відповідності до протоколу бесіди з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного 06.09.2024 року спеціалістами органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради у присутності батька дитини та з його дозволу, ОСОБА_3 розповів, що навчається у 6-В класі, улюблені предмети фізика, технології, математика, мистецтво. У вільний час займається танцями, карате, самбо. Своєю сім`єю вважає батька та тітку (сестру батька). Дитина повідомила, що мама не телефонує, не спілкується з ним. ОСОБА_3 сказав, що за мамою не сумує, йому добре з батьком, у них гарні стосунки.

У вказаному висновку органу опіки та піклування здійснено висновок про те, що мати дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина - ОСОБА_3 , з дитиною не спілкується, від виховання сина самоусунулась, за місцем проживання дитину не відвідує, не піклується про фізичний і духовний розвиток ОСОБА_3 , не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, станом здоров`я не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, за наслідком чого вважає доцільним позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина.

Приймаючи встановлені обставини на підстав наявних в матеріалах справи доказів, в межах заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 165 СК України передбачає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Таким чином, даний позов можуть подати особи, в сім`ї яких проживає дитина, незалежно від родинних зв`язків з дитиною.

На підставі вищевикладеного, суд вважає наявним право позивача, як батька малолітньої дитини, на звернення до суду з цим позовом про позбавлення матері дитини батьківських прав.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Отже, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 (провадження № 61-15290св20)та інші).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У рішенні від 30 червня 2020року (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21 та інших.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 21 квітня 2022 року у справі № 756/15048/20, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18).

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21) та інших.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи викладене, суд зазначає, що досліджуючи надані стороною позивача докази вбачається, що останні відповідають критеріям належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Висновок органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 10.10.2024 року за №3740/01-20 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , містить переконливі висновки щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, яким він керувався при прийнятті рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійних характер; не проявлення інтересу до дитини).

Даний висновок наданий в порядку вимог статті 19 СК України, а також відповідає вимогам Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866.

Вказаний висновок органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 10.10.2024 року за №3740/01-20 не спростований відповідачкою, не оспорювався, доказів на підтвердження порушення процедури його прийняття до суду не надано, як і доказів в спростування викладених в ньому обставин.

Судом встановлено, що висновки викладені у висновку узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах справи.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачено статтею 12 Конвенції з прав дитини, яка зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

При цьому надважливим у заслуховуванні дитини з метою з`ясуванні її думки при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є здатність дитини чітко висловити свою думку.

Судом встановлено, що наданий висновок органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 10.10.2024 року за №3740/01-20 винесено з урахуванням висловленої думки малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з приводу спірного питання, яка викладена чітко та стосується порушеного питання.

Крім того, в судовому засіданні 07.04.2025 року судом було заслухано думку малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при вирішенні даного спору про позбавлення батьківських прав матері відносно нього. Малолітній повідомив суд, що останній раз бачив матір два роки тому. За останні два роки малолітній підтвердив, що він з нею не спілкувався, матір не приймає участі у його вихованні, чим в свою чергу займається батько з яким він проживає. Підтвердив, що за матір`ю не сумує.

За наслідком викладеного, судом враховується вказаний висновок органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, в якості належного доказу, та такий що є обґрунтованим і не суперечить інтересам дитини.

Додатково під час ухвалення рішення суду в цій справі, судом враховується, що безпосередньо відповідачкою 04.05.2024 року особисто складено заяву, підпис якої посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., зареєстрована в реєстрі за №888, у відповідності до якої відповідачка визнає заявлені вимоги ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та просить суд розгляд справи провести за її відсутності.

Під час розгляду справи, ОСОБА_4 також скеровувалось до суду заява в електронній формі про визнання позову та розгляд справи за її відсутності, що свідчить про визнання обставин та не змінність висловленого волевиявлення.

Будь-яких доказів на підтвердження виконання відповідачкою покладених на неї батьківських обов`язків з виховання, утримання, прийняття участі у житті дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до суду не надано.

При вищевикладених обставинах, дослідивши та надавши оцінку усім доказам наявним в матеріалах справи в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає встановленим, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виконує покладені на неї обов`язки з виховування малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймає участі в матеріальному утриманні і забезпеченні дитини, що свідчить про ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до власного сина.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд задовольняє позов виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Рішення зі спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року "Про судове рішення".

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення останньої батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є обґрунтованим, викладені позивачем обставини знайшли свої підтвердження у наданих до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, за наслідком чого позов в даній частині вимог підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат. У судовому засіданні представник позивача просив суд залишити судові витрати за стороною позивача. Приймаючи викладене та висловлене волевиявлення позивача, суд вважає відсутніми підстави для покладання понесених позивачем судових витрат на відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77, 81, 82, 89, 141, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 164, 165, 166, 180-182 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), треті особи: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради (місцезнаходження: 65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22), Служба у справах дітей Одеської міської ради (місцезнаходження: 65022, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д), ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_7 ), про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л. В. Калініченко