Справа №504/4796/24
Провадження №2/504/1587/25
Комінтернівський районний суд Одеської області
УХВАЛА

14.04.2025с-ще Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

Секретаря - Ориник М.В., -

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні, в залі суду № 5, позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини з батьком, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, яким просить розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 17.10.2009 року, видане Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1014 від 17.10.2009 року.

Здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за яким визнати за позивачем: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 123 452, 00 грн та земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0601, площею 0,0528 га, загальною вартістю 48 000, 00 грн.

Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з їх батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 ..

Мати дитини - відповідач у справі, у підготовчому засіданні позовні вимоги визнала повністю.

Позивач та його представник вважали, що визнання позову в частині розірвання шлюбу та поділ майна не суперечить закону, і тому вважали що існують підстави для ухвалення рішення у підготовчому засіданні в цих частинах позову.

Щодо вимог про визначення місця проживання дітей з одним з батьків, то представник позивача вважав, що ці вимоги позову можуть бути розглянуті після отримання судом відповідного висновку органу опіки.

Вислухавши сторони, представника позивача, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує /судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).

Оскільки на стадії підготовчого засідання суд позбавлений можливості перевірити всі фактичні обставини справи і перевірити їх наявними у справі доказами, то відсутні підстави для прийняття судом визнання відповідачкою позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей із батьком (позивачем).

Крім того, суд вважає доцільним звернути увагу на таке:

Відповідно до правил ч.ч. 1,4-7 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу.

Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку.

Предметом спору у справі яка розглядається судом є можливість/неможливістьпроживання дітей з батьком.

При поданні позову до суду позивач не визначив орган опіки як учасника процесу.

Водночас у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування.

Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності.

Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20) визначив базові елементи, які підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме:

(а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню:

(1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Дитина не може бути залишена у небезпечній для її фізичного та психічного здоров`я ситуації. Отже, серед інших обставин, що мають істотне значення, судам слід досліджувати безпекову ситуацію та обмеження, пов`язані із проведенням бойових дій та їх наслідками. При цьому сам факт запровадження на території України воєнного стану не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків, зокрема з тим, який проживає за межами України. Слід звернути увагу, що результатами розгляду у касаційному порядку справи № 750/9620/20 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про визначення місця проживання дитини з матір`ю. У той же час аргумент матері про те, що після початку бойових дій на території м. Чернігова у 2022 році вона пропонувала вивезти сина за межі України, однак батько відмовився передати їй дитину, не був оцінений судом апеляційної інстанції як такий, що свідчить на користь проживання дитини з матір`ю. При вирішенні іншого спору між батьками про визначення місця проживання дитини (справа № 344/7865/21) суди не надали перевагу матері, яка після початку на території України широкомасштабних бойових дій проживає на території Німеччини, визначивши, за результатами оцінки доказів та інтересів дитини, її місце проживання з батьком на території України.

У справі що розглядається, мати дітей, мотивуючи свою волю щодо визнання позову в цій частині, вказала на те, що хоче, аби діти проживали з батьком, оскільки вона має намір покинути територію держави задля праці за кордоном.

Вказана позиція відповідача не є безумовною підставою для задоволення судом визнання відповідачем позову, і має обов`язково має бути врахована органом опіки при наданні відповідного висновку.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Отже будь яких правових підстав для прийняття судом визнання відпвоідачкою позову в цій частині не має.

Крім того, в інтересах дітей суд вважає доцільним залучити орган опіки та піклування Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області для участі у справі.

Крім того, в порядку статті 13 ЦПК України, суд, з власної ініціативи, в інтересах дітей, вважає доцільним зобов`язати орган опіки та піклування Доброславської селищної ради одеського району Одеської області надати вмотивований висновок про доцільність проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з одним з батьків ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) чи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Право бути поінформованим є одним з ключових прав дитини, залученої до судового процесу.

Так, відповідно до статті 13 Конвенції ООН про права дитини вона має право шукати, одержувати і передавати інформацію та ідеї будь-якого роду, незалежно від кордонів в усній, письмовій чи друкованій формі, у формі творів мистецтва чи за допомогою інших засобів на вибір дитини.

У контексті судового процесу право на інформацію розкривається у Європейській конвенції про здійснення прав дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції дитина, яка за внутрішнім законодавством визнається такою, яка має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, може вимагати надати всю необхідну інформацію.

Крім того, дитина має право отримати консультацію щодо можливих наслідків свого рішення або рішення щодо себе.

Праву дитини на інформацію щодо змісту судового процесу кореспондує обов`язок суду упевнитися у тому, що дитина отримала всю необхідну інформацію.

Згідно зі статтею 6 цієї Конвенції, судовий орган у відповідних випадках консультує дитину особисто (у разі необхідності - приватно) або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий для дитини спосіб, якщо це явно не суперечить найкращим інтересам дитини.

Від якості виконання судом цього обов`язку часто залежить враження дитини від правосуддя у цілому.

Керівні принципи Ради Європи щодо судочинства, дружнього до дитини, містять певні вимоги щодо способу забезпечення права дитини на інформацію, яких мають дотримуватись як суди, так і інші державні установи.

Зокрема, дитині має бути надана інформація і консультації у спосіб, адаптований до її віку і рівня зрілості, мовою, яку дитина може зрозуміти, і з урахуванням статі і культури дитини.

Як правило, і дитина, і батьки або законні представники дитини повинні отримувати інформацію безпосередньо.

Надання інформації батькам не повинно використовуватися як альтернатива наданню інформації дитині.

Не існує обов`язку, щоби всі елементи права на інформацію розкривалися винятково судом.

На етапі першого залучення до процедур судочинства відповідна інформація може бути надана іншими компетентними органами, такими як органи поліції, імміграційні, освітні, соціальні або медичні служби.

Також держави повинні забезпечити наявність і широке розповсюдження матеріалів, доступних для розуміння дитиною, що містять відповідну юридичну інформацію.

Для дітей повинні створюватись спеціальні інформаційні служби, такі як спеціальні веб-сайти та гарячі лінії допомоги дітям.

Стаття 9 Закону України «Про охорону дитинства» визнає за дитиною право на вільне висловлення думки та отримання інформації.

Зокрема, відповідно до закону «діти мають право звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, засобів масової інформації та їх посадових осіб із зауваженнями та пропозиціями стосовно їхньої діяльності, заявами та клопотаннями щодо реалізації своїх прав і законних інтересів та скаргами про їх порушення».

Особливості забезпечення прав дітей на інформацію під час розгляду справи, що стосується їхніх інтересів, визначені у статті 45 Цивільного процесуального кодексу.

Так, дитина має право отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд, а також наділяється усіма правами, які мають учасники справи.

Водночас українське законодавство не містить прямого обов`язку суду переконатися в тому, що дитина, яка за своїм розвитком, здатна усвідомити суть судового процесу, що стосується її інтересів, дійсно має інформацію про розгляд справи.

У разі, якщо дитина бере участь у розгляді справи, суд повинен роз`яснити дитині її права та можливі наслідки дій її представника чи законного представника у разі, якщо за віком вона може усвідомити їх значення.

Закон також встановлює загальний обов`язок суду сприяти створенню належних умов для здійснення прав дітей.

За загальним правилом, законними представниками дитини до отримання нею повної цивільної дієздатності є її батьки (опікуни).

Однак міжнародне право передбачає випадки, коли дитина має право клопотати про призначення їй спеціального представника.

Так, відповідно до статті 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей дитина має право подавати особисто або через інших осіб чи органи клопотання про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, що стосуються її у випадках, коли внутрішнє законодавство позбавляє суб`єктів батьківської відповідальності права представляти дитину в результаті виникнення у них конфлікту інтересів з останньою, а суд має повноваження призначити такого представника.

Конвенція надає також деякі роз`яснення щодо обов`язків представника щодо дитини.

Зокрема, представник надає дитині всю відповідну інформацію, консультації стосовно можливих наслідків реалізації її думки та можливих наслідків будь-якої дії представника, з`ясовує думку та доводить її до відома судового органу (стаття 10 Конвенції).

Деякі додаткові рекомендації щодо представництва містяться також у Керівних принципах Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дитини.

Так, Комітет міністрів рекомендує, щоб адвокат, який представляє дитину, мав підготовку і знання у сфері прав дитини і пов`язаних з ними питань, постійно проходив глибинну підготовку і мав необхідні комунікативні вміння для спілкування з дітьми на їхньому рівні розуміння.

Також рекомендовано забезпечувати дітям доступ до безкоштовної юридичної допомоги на таких самих або більш поблажливих умовах, ніж дорослим.

Суд звертає увагу, що рекомендація щодо представництва у Керівних принципах сформульована навіть жорсткіше, ніж у Європейській конвенції про здійснення прав дітей.

Так, якщо Конвенція лише передбачає право суду розглянути питання про призначення дитині спеціального представника, у випадках можливого конфлікту інтересів із законними представниками, то Керівні принципи розглядають призначення спеціального представника як обов`язок суду (див п. 42).

За загальним правилом, права та інтереси дитини у судовому процесі захищають її батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

При цьому відповідно до статті 59 Цивільного процесуального кодексу з 14 років суд може (однак не зобов`язаний) залучити дитину до участі у справі безпосередньо.

Національне законодавство передбачає право дитини клопотати про заміну законного представника.

Відповідно до статей 13, 63 Цивільного процесуального кодексу суд може замінити законного представника, зокрема й за клопотанням дитини, якщо це відповідає її інтересам.

Також правила статті 63 цього Кодексу уповноважують суд призначати опіку чи піклування дитині, позбавленій батьківського піклування, та залучати законного представника.

Зокрема, у разі якщо законний представник не має права вести справу в суді з підстав, встановлених законом, суд за поданням органу опіки та піклування замінює законного представника.

Тому, органу опіки та піклування Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області слід врахувати вищевикладене судом, вирішити питання щодо виконання вищенаведених заходів задля забезпечення дітям комфортних та позитивних умов їх участі у судовому процесі, роз`яснити дітям, що саме буде відбуватись у судовому процесі, тощо.

Також слід вирішити питання щодо зазначення шкільного класного керівника навчального закладу, в якому навчається дитина, та/або шкільного психолога для вирішення судом питання їх участі у судовому процесі в інтересах дитини.

Вказане має бути вирішено до наступного підготовчого судового засідання.

Крім того, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним вирішити питання щодо необхідності залучення до участі у справі спеціального представника дитини, через можливу очевидність конфлікту інтересів дітей з батьками(одним з батьків).

Щодо визнання позову в частині поділу майна набутого подружжям за час шлюбу.

Подаючи позов до суду позивач у позові визначив попередню вартість нерухомого майна, яка заснована на угодах, на підставі яких таке майно придбано у власність подружжя.

Водночас, Верховний Суд у своїй практиці неодноразово виснувало, що вартість майна, що підлягає поділу між подружжям, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи в суді.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Як зазначено в п. 9 ч. 1 ст. 176 цього Кодексу, ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Згідно із частинами 2, 3 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. У разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою.

Позивач на обгрунтування вартості спірного нерухомого майна не надав будь- якого звіта.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Ціна позову відсутня.

Відбиття в позовній заяві ціни позову має значення в першу чергу для захисту прав самих позивачів, так як обумовлює розмір сплати державного мита, розподіл судових витрат між сторонами і навіть впливає на можливість порушення судової діяльності на захист права.

Від визначеної ціни позову залежить і розмір судового збору.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ зокрема, за позовами: в) про поділ спільного майна або виділ з нього частки.

Так, у пункті 12 цієї постанови роз`яснено, що в ході вирішення питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору.

У позові не зазначено дійсної вартості частки у нерухомому майні, та не надано відповідних доказів на підтвердження такої вартості.

За правилами частини четвертої статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 6 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону № 3674-VI) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Позивач сплатив судовий збір судовий збір у розмірі 3000 грн.

Відповідно до частини 2 статті 176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

У випадку якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна суд не має права зобов`язувати позивача доплачувати суму судового збору та постановляти ухвалу про залишення позову без руху. У такому випадку суд здійснює розгляд справи по суті та встановлює ціну позову при розгляді справи і розподіляє судові витрати за результатами такого розгляду (зокрема стягнувши недоплачений судовий збір), а не залишає позовну заяву без розгляду.

Загальна сума вартості майна що підлягає поділу становить 362264,29 грн. З яких нерухоме майно- 239744,29 грн.

Позовна заява містить ще дві вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, кожна з яких має бути сплачена судовим збором в сумі 1211,20 грн.

Суддя при встановлених вище обставинах вважає доцільним попередньо, до надання стороною позивача доказів дійсної (ринкової) вартості майна, встановити суму судового збору у розмірі 6000 грн. за вимоги немайнового характеру, та 2422,40 грн. за вимоги немайнового характеру, з доплатою судового збору в сумі 5422,40 грн.

Платiжнi реквiзити для перерахування судового збору в гривнях

Отримувач коштівГУК в Од.обл./смт Доброслав/22030101
Код отримувача (код за ЄДРПОУ)37607526
Банк отримувачаКазначейство України (ел. адм. подат.)
Код банку отримувача (МФО)899998
Рахунок отримувачаUA0015684
Код класифікації доходів бюджету22030101

Найменування податку, збору, платежу - Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050)

За наявності документів, які дійсно підтвердять важкий матеріальний стан позивача та його сім`ї суд може відстрочити сплату судового збору.

Позивач не надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи (п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК). Зважаючи на це суд звертає увагу позивача, що за положеннями статей 133, 134 ЦПК України, судові витрати складаються не тільки з судового збору, а й з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Отже позивачу пропонується врахувати можливі наслідки невиконання вимог, встановлених п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» ).

У відповідності до п.п.11-13 ч.2 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Таким чином, позовна заява в частині поділу майна підлягає залишенню без руху за правилами п.п.11-13 ч.2 ст. 187 ЦПК України.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Щодо необхідності надати витяги з реєстру заборон нерухомого майна:

Суд вкотре наголошує, що в кількох постановах як КЦС, так і ОП КЦС ВС у справах щодо фраудаторного поділу майна зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять будь- яких доказів щодо наявності чи відсутності заборони на відчуження спірного нерухомого та рухомого майна.

Тому і з цієї підстави визнання відповідачкою позову є передчасним.

Поділ майна здійснюється судом з урахуванням принципу рівності часток подружжя.

Відхилення від рівності часток визначені СК України.

Тому слід обгрунтувати, чому саме одному з подружжя має бути присуджене те чи інше нерухоме майно без сплати компенсації його ринкової вартості.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України №6-2670цс16, №6037цс13, №6-2784цс15.

Щодо частини вимог про розірвання шлюбу.

Позивач наполягав на розірванні шлюбу, відповідач визнала ці вимоги.

Суд не знаходить правових підстав для не прийняття судом визнання відповідачкою позову в цій частині, тому в цій частині позовних вимог суд має ухвалити рішення в підготовчому засіданні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 13, 53, 196-200, 206, 353 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у прийнятті судом заяви відповідача про визнання позову у справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в частині про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини з батьком.

Залучити орган опіки та піклування Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області для участі у справі в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Зобов`язати орган опіки та піклування Доброславської селищної ради одеського району Одеської області надати вмотивований висновок про доцільність проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з одним з батьків ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) чи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Доручити Керівнику Південного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , безоплатного захисника- адвоката для виконання процесуальних дій щодо захисту інтересів дітей в у мовах наявності ймовірного конфлікту інтересів дітей та інтересів батьків (одного з батьків).

Органу опіки та піклування Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області у строк до 30.05.2025 року вирішити питання щодо виконання вказаних у мотивувальній частині цієї ухвали заходів задля забезпечення дітям комфортних та позитивних умов їх участі у судовому процесі, роз`яснити дітям, що саме буде відбуватись у судовому процесі, тощо.

Органу опіки та піклування Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області у строк до 30.05.2025 року вирішити питання, щодо зазначення шкільного класного керівника навчального закладу, в якому навчаються діти, та/або шкільного психолога для вирішення судом питання їх участі у судовому процесі в інтересах дітей.

Позов в частині поділу майна подружжя та визначення місця проживання дітей залишити без руху, і надати позивачу строк у 5 днів для сплати судового збору.

Рекомендувати позивачу надати суду висновки про оцінку нерухомого та рухомого майна, повні витяги з реєстру заборон нерухомого майна, витяг з реєстру заборон рухомого майна.

Прийняти визнання ОСОБА_2 визнання позову ОСОБА_1 в частині розірвання шлюбу, та ухвалити судове рішення у підготовчому засідання, яке викласти окремим документом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя В. К. Барвенко