КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5566/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, поданою представником Лушкіним Петром Юрійовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2024 року у справі за позовом Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області до ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки, та стягнення заборгованості зі сплати орендної плати та пені за несвоєчасну сплату орендної плати,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просила суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість з орендної плати в сумі 101 035,00 грн та пеню у сумі 325 474,82 грн; розірвати договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96, укладений 07 листопада 2012 між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та ОСОБА_1 , зобов`язавши останнього повернути Дмитрівській сільській раді Бучанського району Київської області водний об`єкт в селі Бузова Києво-Святошинського району (Бучанського району) Київської області площа водного дзеркала складає 4,5925 га, для риборозведення.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 07 листопада 2012 року між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та відповідачем - ОСОБА_1 укладено договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96. Вказує, того ж дня відповідно до Акту приймання-передачі водного об`єкта за вищевказаним договором №96, було передано орендодавцем та прийнято орендарем водний об`єкт в селі Бузова Києво-Святошинського району Київської області площа водного дзеркала складає 4,5925 га, для риборозведення.

Зазначає, постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Бучанський район (з адміністративним центром у місті Буча) у складі територій Білогородської сільської, Бородянської селищної, Борщагівської сільської, Бучанської міської, Вишневої міської, Гостомельської селищної, Дмитрівської сільської, Ірпінської міської, Коцюбинської селищної, Макарівської селищної, Немішаївської селищної, Пісківської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до рішення №3/2 від 24 листопада 2020 року «Про реорганізацію Бузівської сільської ради, Личанської сільської ради, Петрушківської сільської ради, Шпитьківської сільської ради, шляхом приєднання до Дмитрівської сільської ради», Дмитрівська сільська рада є правонаступником всього майна та обов`язків Бузівської сільської ради, Личанської сільської ради, Петрушківської сільської ради та Шпитьківської сільської ради.

29 березня 2023 року згідно до Акту приймання-передачі договорів оренди, Департаментом містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації передано Дмитрівській сільській раді Бучанського району Київської області договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 від 07 листопада 2012 року.

Звертає увагу суду, за наслідками реорганізації Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та передання на підставі рішення №3/2 від 24 листопада 2020 року Дмитрівській сільській раді Бучанського району Київської області договору оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 від 07 листопада 2012 року, до останньої переходять всі права та обов`язки як орендодавця щодо даного договору, тобто має місце універсальне правонаступництво.

Крім того, вказує на істотне порушення умов договору відповідачем, а саме в порушення умов пункту 1.2 та 2.3 договору останній взагалі жодного разу не вносив оренду плату. Таким чином, сума заборгованості з орендної плати по договору складає 101 035 грн та є достатньо значною, вона виникла внаслідок систематичної несплати відповідних періодичних платежів упродовж майже одинадцяти років.

Також посилається на те, що відповідно до відповідей Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра №01-12/1122 від 01 вересня 2023 року та Державного агентства водних ресурсів України №4375/5/5/11-23 від 07 вересня 2023 року, відповідач річних звітів за формою 2-ТП за період 2020-2023 роки не подавав, відтак порушив умов договору, передбачені пунктом 2.3.

Зазначає, що в порушення ст. ст. 48-49 Водного кодекс України, п. 2.3 договору, ОСОБА_1 не оформив дозвіл на спеціальне водокористування після укладення договору оренди водного об`єкту.

На підставі викладеного, Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2024 року позов Дмитрівської сільської рада Бучанського району Київської області задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість з орендної плати в сумі 55 110 грн та 5000 грн пені, що разом складає 60 110 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача - 902, 07 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представником Дмитрівської сільської рада Бучанського району Київської області - Лушкіним П.Ю. було подано апеляційну скаргу, у якій останній просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги Дмитрівської сільської рада Бучанського району Київської області задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з орендної плати в сумі 64 295,00 грн та пеню у сумі 88 794, 34 грн, розірвати договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96, укладений 07 листопада 2012 між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та відповідачем, зобов`язавши останнього повернути Дмитрівській сільській раді Бучанського району Київської області водний об`єкт в селі Бузова Києво-Святошинського району (Бучанського району) Київської області площа водного дзеркала складає 4,5925 га, для риборозведення, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 22 704, 12 грн, з яких 9 081, 65 грн за подання позовної заяви та 13 622, 47 грн за подання апеляційної скарги.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що сума заборгованості орендної плати за договором оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96, за період з 07 листопада 2012 року по 02 жовтня 2023 року складає 101 035 грн, яку апелянт розцінює як упущену вигоду, оскільки Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області могла б реально одержати ці грошові кошти за звичайних умов, у встановлені договором строки, якби її право не було порушене.

Вказує, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку зазначивши, що порушення відповідачем умов договору щодо строків орендної плати мало місце починаючи з 21 січня 2013 року та вважає, суд першої інстанції безпідставно посилався на звернення з позовом про розірвання договору оренди з цих підстав, оскільки сільська рада звернулася до суду із позовом лише в жовтні 2023 року.

На думку сторони позивача, суд першої інстанції також безпідставно вказав, що матеріали справи не містять доказів звернення попереднього орендодавця водного об`єкта - Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області до суду із позовом щодо розірвання договору оренди водного об`єкта у зв`язку з систематичною несплатою орендної плати відповідачем, адже така несплата визнається відповідачем.

Таким чином, наголошує, що викладене жодним чином не спростовує того факту, що відповідачем не виконано умови договору оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 та наявності заборгованості з орендної плати, яка виникла внаслідок систематичної несплати відповідних періодичних платежів по вказаному договору.

Вказує, суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку, вказавши, що укладаючи вищевказаний договір №96, відповідач мав легітимні очікування, що після набуття права оренди йому також буде надано право користування прибережною захисною смугою, яка розташована навколо водного об`єкта. Та не погоджується із посиланням суду першої інстанції на те, що Бузівська сільська рада, а в подальшому її правонаступник у спірних правовідносинах - Дмитрівська сільська рада не розглядали належним чином звернення відповідача щодо оформлення прав оренди на землі прибережної захисної смуги, яка розташована навколо водного об`єкта.

Свою позицію обґрунтовував тим, що відмови на такі запити відповідача були пов`язані із відсутністю реєстрації договору оренди водного об`єкта, що згідно чинного законодавства є окремою підставою для визнання спірного договору недійсним та неможливості надання в оренду прибережної захисної смуги, оскільки більша частина такої ділянки знаходиться в користуванні лісництва.

Разом з тим, вважає, судом першої інстанції не правильно застосував строки давності при зменшенні суми стягнення орендної плати, не врахувавши у суму стягнення розмір орендної плати за 2017 рік, що призвело до зменшення суми заборгованості на 9 185 грн. Також, зазначає, суд помилково не врахував при стягненні орендної плати розмір орендної плати який підлягав стягненню за 2019 рік, що в подальшому призвело до невірного нарахування суми пені, розмір якої на думку апелянта повинен становити 88794, 34 грн.

Наголошує, зменшення пені до 5 000 грн є безпідставним з огляду на те, що несплата орендної плати завдала значних збитків місцевому бюджету.

28 лютого 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що позивач зобов`язаний надати суду докази не тільки на підтвердження факту порушення умов договору відповідачем, але також надати докази, що такі порушення умов договору є істотними.

Наголошує, доводи позивача про неподання відповідачем звіту про використання води за формою 2-ТП за 2020-2023 роки не є підставою для розірвання договору оренди, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що таке порушення є істотним в розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Вказує, сам факт неподання такого звіту не впливає на обсяг прав та обов`язків в Дмитрівської сільської ради, оскільки державний облік водокористування не входить до повноважень цього органу місцевого самоврядування.

Звертає увагу суду, на підтвердження того факту, що відповідач не проводить експлуатаційно-доглядові роботи на гідротехнічних спорудах і, що ставок знаходиться в занедбаному стані, позивач не надав суду жодних доказів. Вказує, матеріали справи не містять доказів щодо стану гідротехнічних споруд та водного об`єкту.

Зазначає, у зв`язку із систематичним ухиленням Бузівської сільської ради, а потім і її правонаступника - Дмитрівської сільської ради від вирішення питання про передачу в оренду ОСОБА_1 прибережної захисної смуги навколо водного об`єкта, він фактично був позбавлений можливості використовувати об`єкт оренди за призначенням та не мав можливості виконувати обов`язки, встановлені договором оренди водного об`єкту.

Також наведені обставини, на його думку, вказують на те, що фактично водний об`єкт не був переданий відповідачу та відповідно відсутні правові підстави нарахування орендної плати, оскільки володіння вказаним водним об`єктом без наявності права оренди на землі прибережної захисної смуги є неможливим.

Зазначає, апелянт безпідставно наполягає на стягненні заборгованості по орендній платі за 2017 рік та пені за 2019 рік, оскільки у зв`язку із запровадженням на території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення хвороби COVID-19 та оголошенням воєнного стану, до чинного законодавства України було внесено зміни, відповідно до яких починаючи з 12 березня 2020 року в Україні призупинено перебіг позовної давності.

На підставі викладеного, відповідач вважає, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що строки позовної давності за вимогою про стягнення орендної плати за 2017 рік та щодо стягнення пені за 2019 рік спливли 21 січня 2020 року, тобто до зупинення перебігу позовної давності.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта Дмитрівської сільської рада Бучанського району Київської області - Лушкін П.Ю. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, тому просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 07 листопада 2012 року між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, в особі заступника голови Гусєва Р.М., який діяв на підставі розпорядження виконувача обов`язків голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 31 жовтня 2012 № 2941, (далі - Орендодавець або Позивач) та ОСОБА_1 , укладено Договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення № 96 (далі - Договір).

07 листопада 2012 року відповідно до Акту приймання-передачі водного об`єкта за Договором оренди водного об`єкта загальнодержавного значення № 96, було передано Орендодавцем та прийнято Орендарем водний об`єкт в селі Бузова Києво-Святошинського району Київської області площа водного дзеркала складає 4.5925 га, для риборозведення.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року №807-ІХ "Про утворення та ліквідацію районів" утворено Бучанський район (з адміністративним центром у місті Буча) у складі територій Білогородської сільської, Бородянської селищної, Борщагівської сільської, Бучанської міської, Вишневої міської, Гостомельської селищної, Дмитрівської сільської, Ірпінської міської, Коцюбинської селищної. Макарівської селищної, Немішаївської селищної, Пісківської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до рішення №3/2 від 24 листопада 2020 року «Про реорганізацію Бузівської сільської ради, Личанської сільської ради, Петрушківської сільської ради, Шпитьківської сільської ради шляхом приєднання до Дмитрівської сільської ради», Дмитрівська сільська рада є правонаступником всього майна та обов`язків Бузівської сільської ради, Личанської сільської ради, Петрушківської сільської ради та Шпитьківської сільської ради.

29 березня 2023 року Актом приймання-передачі договорів оренди, Департаментом містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації передано Дмитрівській сільській раді Бучанського району Київської області Договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 від 07 листопада 2012 року.

Враховуючи зміст п. 24 розділу Х «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» Земельного кодексу України та факт реорганізації Бузівської сільської ради шляхом приєднання до Дмитрівської сільської ради, суд встановив, що Дмитрівська сільська рада є правонаступником прав та обов`язків Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області за договором оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 від 07 листопада 2012 року.

Згідно п. 1.2. Договору, за користування вказаним в Договорі водним об`єктом на умовах оренди Орендар сплачує орендну плату в розмірі 2000 грн за 1 га в рік за кожний рік оренди протягом терміну дії Договору. Розмір орендної плати за рік становить 9 185 грн. Орендна плата вноситься Орендарем щорічно до 20 січня року, за який здійснюється оплата до Обласного бюджету Київської області за кодом класифікації доходів бюджету 22120000 «Плата за надані в оренду ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення» з урахуванням індексу споживчих цін на товари та послуги (індексу інфляції) за попередній рік.

Згідно п. 1.3. Договору передбачено, що нарахування і сплата Орендарем орендної плати за цим Договором починається з дня передачі Орендодавцем Орендарю водного об`єкта, що орендується.

Відповідно до п. 1.5. Договору, термін дії Договору становить двадцять п`ять років.

Відповідно до п. 2.3. Договору, Орендар зобов`язаний: виконувати умови цього Договору та умови погоджень до нього, які є невід`ємною частиною Договору та додаються до нього; здійснювати експлуатацію об`єкту оренди з дотриманням правил експлуатації та режимів роботи водойми, виданих органами водного господарства; утримувати в технічно справному стані всі гідротехнічні споруди; використовувати водний об`єкт тільки за його прямим призначенням, виключно для цілей, визначених в п. 1.1. Договору; в разі планування проведення щорічних технологічних скидів води для облову риби, отримати в органах охорони навколишнього природного середовища дозвіл на спеціальне водокористування; установити водоохоронні знаки (з приводу дотримання екологічних, санітарно-епідеміологічних норм поведінки); установити водомірну рейку, вести спостереження за рівнями води та витратами; скласти план земельної ділянки водного об`єкта, що передається в оренду, погодити з відповідними службами і винести в натуру, закріпивши його межовими знаками; своєчасно і в повному обсязі вносити оренду плату; дозволяти здійснювати загальне та спеціальне водокористування в порядку встановленому законодавством України, в разі бажання орендаря обмежити загальне водокористування, питання, узгоджується з орендодавцем, відображається додатковою угодою до договору оренди та доводиться до відома громадян орендарем водного об`єкту або органами самоврядування у відповідності до ст. 47 Водного кодексу України; дотримуватись обмежень господарської діяльності у прибережних захисних смутах та водоохоронних зонах, а також інших вимог чинного законодавства; не допустити порушень санітарних норм та правил; здійснювати невідкладні роботи, пов`язані з безаварійним пропуском паводків та ліквідацією наслідків аварій, які можуть спричинити погіршення якості води відповідно по чинного законодавства України; при виникненні аварійних ситуацій (пошкодження греблі, водоскидної спорудь), терміново повідомити уповноважений орган водного господарства; на вимогу органів водного господарства в разі необхідності (на період паводка, повені, посухи) проводити скиди води згідно з розробленими режимами роботи для водного об`єкту; повністю відшкодовувати збитки, нанесені водному об`єкту діями орендаря, шо призвели до пошкодження гідротехнічних споруд та затоплення прилеглих територій при самовільному скиду води або недотримані режиму скиду води, встановленого органами водного господарства; при пошкодженнях та аваріях, які відбулися за вини орендаря, виконати заходи по їх усуненню; спорожнення водного об`єкту проводити після отримання дозволу на спеціальне водокористування та погодження з органами водного господарства режиму скиду води з водного об`єкту; здійснювати ведення рибного господарства відповідно до вимог Тимчасового порядку ведення рибного господарства і здійснення рибальства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 вересня 1996 року №1192, та інших нормативних документів в галузі ведення рибного господарства; щоквартально, до 20 числа місяця, наступного за звітним, подавати Дніпровського басейного управління водних ресурсів звіт про використання води за формою 2-ТП (водгосп).

Згідно п. 3.1 Договору при простроченні сплати орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, не внесеної в термін оплати, за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що починаючи з дати укладання договору оренди - 07 листопада 2012 року і на час розгляду справи орендна плата орендарем не сплачувалася. Докази протилежного відповідач суду не надав.

Згідно п. 1.1 Договору водний об`єкт передано в оренду відповідачу для риборозведення.

Дослідженням водогосподарського паспорту водойми площею 4,5925 га в с. Бузова Києво-Святошинського району Київської області суд першої інстанції встановив, що відповідно до загальних рекомендацій щодо раціонального використання і охорони водних ресурсів водосховища/водойми, які наведені водогосподарському паспорті водойми, яка є об`єктом оренди за спірним договором, при наданні даної водойми в оренду повинна бути надана і її прибережна захисна смуга в повному обсязі за виключенням тієї частини, яка вже перебуває в землекористуванні чи землеволодінні. Згідно відомостей водогосподарського паспорту площа прибережної захисної смуги становить 3,235 га.

Розділ 5 водогосподарського паспорту містить правила експлуатації водойми, які передбачають виконання значного обсягу робіт в межах прибережної захисної смуги (в тому числі проведення залуження, створення водоохоронних лісонасаджень, встановлення водоохоронних знаків, винесення в натуру та закріплення меж прибережної захисної смуги межовими знаками тощо).

20 березня 2013 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до сільського голови с.Бузова Пономаренка В.В. із заявою про надання в оренду прибережної захисної смуги в розмірі не менше 25 м від урізу води у водоймі, або відповідно до затвердженої містобудівної документації. Як зазначено у відзиві на позовну заяву, відповідь на це звернення відповідач не отримав. Представником позивача вказані обставини не спростовано.

Зі змісту листа Бузівської сільської ради від 14 червня 2013 року №271 «Про надання в оренду прибережної ставка «Справнічка» вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з аналогічним зверненням звертався Бузівської сільської ради листом від 28 лютого 2013 року №65 щодо надання в оренду прибережної захисної смуги шириною не менше 25 м від урізу води у водоймі (ставок «Справнічка») в с. Бузова по вул. Садовського. Це звернення розглянуто на 21 сесії 6 скликання Бузівської сільської ради від 04 червня 2013 року. В задоволенні заяви відмовлено у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не укладений та не затверджений у відповідності до чинного законодавства України договір оренди на водний об`єкт.

19 липня 2013 року відповідач ОСОБА_1 повторно звернувся до сільського голови с. Бузова Пономаренка В.В. із заявою про надання в оренду прибережної захисної смуги в розмірі не менше 25 м від урізу води у водоймі, або відповідно до затвердженої містобудівної документації. Як зазначено у відзиві на позовну заяву, відповідь на це звернення відповідач не отримав. Представником позивача вказані обставини не спростовано.

Зі змісту листа Бузівської сільської ради від 12 листопада 2013 року №597 вбачається, що відповідач ОСОБА_1 звертався Бузівської сільської ради листом від 20 вересня 2013 року №437 щодо надання дозволу на відведення водозахисної смуги ставка «Справнічка». Це звернення розглянуто на ХІІ сесії 6 скликання Бузівської сільської ради від 05 листопада 2013 року. В задоволенні заяви відмовлено у зв`язку тим, що звернення не підтримано депутатами ради.

04 серпня 2015 року відповідач ОСОБА_1 повторно звернувся до сільського голови с. Бузова Пономаренка В.В. із заявою про надання в оренду прибережної захисної смуги в розмірі не менше 25 м від урізу води у водоймі, або відповідно до затвердженої містобудівної документації. Як зазначено у відзиві на позовну заяву, відповідь на це звернення відповідач не отримав. Представником позивача вказані обставини не спростовано.

Рішенням Бузівської сільської ради від 07 серпня 2015 року №120 відмовлено в задоволенні заяви відповідача від 04 серпня 2016 року №302 про передачу в оренду прибережної захисної смуги у зв`язку з відсутністю реєстрації договору оренди водного об`єкта згідно чинного законодавства та відсутністю в поданих документах письмової згоди інших землекористувачів.

23 серпня 2023 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Дмитрівської сільської ради із заявою про зміну орендаря за договором оренди водного об`єкту та про надання дозволу на розробку документації із землеустрою для надання в оренду прибережної захисної смуги.

Рішенням Дмитрівської сільської ради від 05 вересня 2023 року №38/32 дано доручення керівнику відділу комунальної власності, земельних відносин та екологічних питань Матвіївій Н.В. та керівнику юридичного відділу Вачилі А.І. вивчити та подати на розгляд сесії питання щодо зміни сторони в договорі №96 від 07 листопада 2012 року, укладеному між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та ОСОБА_1 і надання дозволу на розробку землевпорядної документації з метою надання в оренду земельної ділянки від об`єктом та прибережної захисної смуги ОСОБА_1..

Сторонами не заперечувалось, що станом на час розгляду справи звернення відповідача ОСОБА_1 від 23 серпня 2023 року про зміну орендаря за договором оренди водного об`єкту та про надання дозволу на розробку документації із землеустрою для надання в оренду прибережної захисної смуги Дмитрівською сільською радою по суті не розглянуто, право користування прибережною захисною смугою навколо водного об`єкта відповідачу не надано.

Вирішуючи спір у частині позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки та відмовляючи у задоволенні цих вимог суд першої інстанції посилався на те, що укладаючи оспорюваний договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 від 07 листопада 2012 року позивач мав легітимні очікування, що після набуття права оренди йому буде також надано і право користування прибережною захисною смугою, яка розташована навколо водного об`єкта. Натомість Бузівська сільська рада, а в подальшому і її правонаступник у спірних правовідносин - Дмитрівська сільська рада не розглядали належним чином звернення ОСОБА_1 щодо оформлення права оренди на землі прибережної захисної смуги, яка розташована навколо водного об`єкту.

За встановлених судом обставин справи, суд першої інстанції виснував, що, з одного боку, позивач посилається на невиконання відповідачем визначених договором обов`язків щодо проведення залуження, створення водоохоронних лісонасаджень, встановлення водоохоронних знаків, винесення в натуру та закріплення меж прибережної захисної смуги межовими знаками, які мають виконуватись в межах прибережної захисної смуги. А з іншого боку, позивач ухиляється під вирішення питання про надання відповідачу дозволу на розробку документації із землеустрою та передачу в оренду земель прибережної захисної смуги.

Суд також взяв до уваги те, що порушення відповідачем умов договору щодо строків оплати орендної плати мало місце починаючи з 21 січня 2013 року, водночас з позовом про розірвання договору оренди з цих підстав сільська рада звернулась лише в жовтні 2023 року. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що попередній орендодавець водного об`єкта - Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області - зверталась до суду з позовом щодо розірвання договору оренди водного об`єкта у зв`язку з систематичною несплатою орендної плати відповідачем, тому суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні вимоги щодо розірвання договору оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96, укладеного 07 листопада 2012 року .

Вирішуючи спір у частині стягнення заборгованості по орендній платі та пені суд зазначив, що дійсно згідно п. 1.2. Договору оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 від 07 листопада 2012 року розмір орендної плати за рік становить 9 185, 00 грн. Орендна плата вноситься Орендарем щорічно до 20 січня року за який здійснюється оплата до Обласного бюджету Київської області за кодом класифікації доходів бюджету 22120000 «Плата за надані в оренду ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення» з урахуванням індексу споживчих цін на товари та послуги (індексу інфляції) за попередній рік.

Законодавство України (чинне як станом на час укладання договору, так і на час розгляду справи судом) та умови Договору оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 від 07 листопада 2012 року не ставлять обов`язок сплати орендної плати в залежність від наявності у орендаря водного об`єкту права користування землями прибережної захисної смуги, а тому позивач має право вимагати сплати відповідачем орендної плати за користування водним об`єктом, яке здійснюється відповідачем на підставі договору оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 від 07 листопада 2012 року .

Також суд зазначив, що з врахуванням змісту п. 3.1 Договору, ст. ст. 549 - 551 ЦК України позивач має право вимагати сплати відповідачем пені на своєчасне виконання зобов`язання з оплати орендної плати за кожен відповідний рік оренди.

Визначаючи розмір орендної плати та розмір пені які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача суд врахував положення ст. 256-258 ЦК України щодо пропуску строку позовної давності в частині зазначених позовних вимог вимог, а також врахував положення до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Виходячи з наведених вище обставин, починаючи з 12.03.2020 в Україні зупинено перебіг позовної давності, визначеної ст. 257 та 258 ЦК України.

Згідно п. 1.2 Договору орендна плата вноситься Орендарем щорічно до 20 січня року, за який здійснюється оплата до Обласного бюджету Київської області за кодом класифікації доходів бюджету 22120000 «Плата за надані в оренду ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення» з урахуванням індексу споживчих цін на товари та послуги (індексу інфляції) за попередній рік.

За вказаних обставин суд виснував, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості з орендної плати за 2012 - 2017 роки задоволенню не підлягають, оскільки станом на 12 березня 2020 року позовна давність за такими вимогами спливла у зв`язку з чим визнав обґрунтованими та доведеними вимоги позивача про стягнення заборгованості з орендної плати за 2018- 2023 роки в сумі 55110,00 грн.

Також суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку з пропуском позовної давності позовні вимоги позивача про стягнення пені за 2012 - 2019 задоволенню не підлягають.

При цьому, законними є вимоги позивача про стягнення пені за 2020 - 16.10.2023 в сумі 27855,97 грн. Зокрема, за 2020 рік (період розрахунку 21.01.2020 - 16.10.2023) в сумі 9605,00 грн; за 2021 рік (період розрахунку 21.01.2021 - 16.10.2023) в сумі 8222,46 грн; за 2022 рік (період розрахунку 21.01.2022 - 16.10.2023) в сумі 6808,48 грн; за 2023 рік (період 21.01.2023 - 16.10.2023) в сумі 3220,03 грн.

Враховуючи стан здоров`я відповідача, а також те, що позивач ухиляється під вирішення питання про надання відповідачу дозволу на розробку документації із землеустрою та передачу в оренду земель прибережної захисної смуги, що створює перешкоди для використання водного об`єкта відповідачем, суд вважав за можливе зменшити розмір пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України до 5000,00 грн.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (частина 1 статті 13 Конституції України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (частина друга статті 4 ЗКУкраїни).

Земельне законодавство базується на таких принципах: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель (частина 1 статті 5 ЗК України).

Відповідно до положень частини 2 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ "Землі України" ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13).

За змістом статті 93 ЗК України і статті 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі регулюються ЗК України, ЦК України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, на час укладення договору оренди) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 13 зазначеного Закону (у відповідній редакції) договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк.

Статтею 15 Закону «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

За змістом статті 23 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час укладення договору оренди) орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно визначати напрями своєї господарської діяльності відповідно до призначення земельної ділянки та умов договору; за згодою орендодавця зводити у встановленому законодавством порядку житлові виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження; орендар земельної ділянки зобов`язаний, зокрема, виконувати встановлені щодо об`єкта оренди зобов`язання, додержувати вимог, встановлених статтею 22 цього Закону, та виконувати обов`язки відповідно до умов договору оренди і Земельного кодексу України. Орендар зобов`язаний додержувати режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил, у тому числі місцевих правил забудови населених пунктів; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати (стаття 22 Закону України "Про оренду землі" у відповідній редакції).

Отже, орендар зобов`язаний, зокрема, використовувати земельну ділянку відповідно до призначення земельної ділянки та умов договору, виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, а також виконувати взяти на себе обов`язок ( п.2.3 Договору) своєчасно вносити погоджену сторонами орендну плату- 9185 грн до 20 січня року в якому здійснюється оренда землі.

Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 628 ЦК України, яка передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК).

Згідно до положень до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У частині 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Тож, іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, крім істотного його порушення, відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин (пункт 6.44 постанови Великої палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 920/418/19).

З урахуванням норм цивільного права, що визначають загальні положення про договір, а саме статті 627-629 ЦКУкраїни, а також з огляду на норми статті 25 Закону України "Про оренду землі", передаючи в оренду земельну ділянку комунальної власності, орендодавець має інтерес в отриманні орендної плати, і вказана обставина відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про оренду землі» віднесена до істотної умови договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі статтею 51 Водного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у користування на умовах оренди водні об`єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях. Умови, строки і збір за оренду водних об`єктів (їх частин) визначаються в договорі оренди за згодою сторін.

Як встановлено судом першої інстанції, та не заперечується відповідачем у справі ОСОБА_1 , останній не виконує взяті на себе зобов`язання, визначені п. 1.2 та п. 2.3 Договору оренди землі №96 від 07 листопада 2012 року щодо своєчасної сплати орендної плати до 20 січня року, в якому орендується земельна ділянка на протязі всього часу дії договору оренди з 2012 по 2023 роки. Загальна суму заборгованості по орендній платі складає 101035 грн.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 5 лютого 2025 року господарську справу № 925/457/23 в частині надання оцінки не сплаті орендної плати як підстави для розірвання договору виснувала: «Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - "значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору". Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпілій сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.

Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.

Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.

Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.

Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.

Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).

Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.

Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.

У постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що у разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту "д" частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.

У цій же постанові зазначено, що якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.

У справі, яка переглядається, Рада за спірний період мала законні очікування на отримання від Товариства 249 245,03 грн орендної плати, більшу частину з якої (понад 86 %) орендар сплатив. Несплаченою залишилася лише частина індексації орендної плати в сумі 32 769,50 грн індексації, що становить близько 13 % від усієї суми зобов`язання.

З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду констатує, що немає підстав уважати, що Рада значною мірою була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору. Окремо необхідно зазначити, що Рада при укладенні договору не могла передбачити розміри індексів інфляції в 2020-2023 роках, а сплачена орендарем сума перевищує розмір орендних платежів, які б підлягали сплаті у спірний період без урахування інфляційних процесів.

За таких обставин стягнення з Товариства на користь Ради заборгованості з орендної плати (її індексації) в розмірі 32 769,50 грн повною мірою відповідатиме критеріям належності та ефективності способу захисту порушеного права, забезпечуючи при цьому дотримання принципу збереження договору».

Колегія суддів, враховуючи вищевказані норми матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного суду доходить висновку, про обґрунтованість доводів позивача про необхідність розірвання договору оренди землі, оскільки відповідач на протязі всього час дії договору не сплачував погоджену сторонами орендну плату, що є істотною умовою договору відповідно до п. 1.2 Договору та ст. 15 Закону України «Про оренду землі». При цьому, передаючи в оренду дану земельну ділянку Києво-Святошинського районна державна адміністрації, а на тепер Дмитрівська сільська рада Бучанського району значною мірою була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору, а саме на отримання грошових коштів від оренди землі.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивачем та Бузівською сільською радою протягом тривалого часу не задовольнялися подані ОСОБА_1 заяви про надання йому додатково до вже орендованої земельної ділянки, землю для організації прибережної захисної смуги, на думку колегії суддів, є безпідставним, оскільки, укладаючи вищевказаний договір оренди землі ОСОБА_1 був обізнаний з умовами визначеним цим договором та на них погодився при отриманні в оренду земельної ділянки, а тому всі ризики щодо її використання за цільовим призначення ним були погодженні та прийняті .

У пунктах 69-75 постанови Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що "серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово виснувала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45)). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71); від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (абзац п`ятий пункту 143), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46))".

З урахуванням наведеного, слід зробити висновок, що вимога позивача про повернення водного об`єкта, наслідком задоволення якої є й повернення земель водного фонду, що знаходяться під водним об`єктом, відповідає критерію належності способу захисту порушеного права.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача не сплаченої орендної плати за час період із 2018 по 2023 рік в розмірі 55110 грн ( 6 х 9185).

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 546, ч. 3 ст. 549, ч. 1 ст. 550 ЦК України та п. 3.1 умов укладеного між сторонами Договору №96 від 07 листопада 2012 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період із 2020 по 2023 роки у розмірі за 2020 рік 9538 грн, за 2021 рік 8159,80 грн, за 2022 рік 6758,15 грн, 2023 рік в розмірі 3169,71 грн, а всього 27636,38 грн.

При цьому, стягнення вказаної орендної плати необхідно здійснити з врахуванням поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності та положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Виходячи з наведених вище обставин, починаючи з 12 березня 2020 року в Україні зупинено перебіг позовної давності, визначеної ст. 257 та 258 ЦК України.

Доводи апелянта про необхідність стягнення коштів по орендній платі за 2017 рік та пені за 2019 рік є безпідставними, оскільки вищевказаними прикінцевими положеннями визначено, що строки позовної давності зупинилися з 12 березня 2020 року, а строк плати орендної плати за 2017 рік настав до 20 січня 2017 року, тобто до початку дії вище вказаних положень ЦК України.

Посилання відповідача на стан здоров`я як підставу для зменшення розміру погодженої сторонами договору пені за несвоєчасне виконання обов`язку по сплаті орендної плати, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки умови договору оренди ним не виконувалися протягом 11 років, та крім того, він мав можливість звернутися до позивача чи його попередника із заявою про дострокове припинення умов договору оренди у зв`язку із станом здоров`я, однак таких дій не вчиняв.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши надані матеріали та заяву представника позивача, колегія суддів вважає, що вона не містить належного обґрунтування необхідності забезпечення позову у спосіб, зазначений у заяві, вказані вимоги не є співмірними із заявленими позовними вимогами, а надані документи не свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі при подачі позову так і при подачі апеляційної ) поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 13420 грн, тому вказані витрати відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України повинні бути йому компенсовані за рахунок відповідача у справі.

Керуючись статті 32 Закону України "Про оренду землі" ст. 526, 651 ЦК України, ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, подану представником Лушкіним Петром Юрійовичем, задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( зареєстр. АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області ( юр. адр. 08112 с. Дмитрівка, Бучанського району Київської області вул. Садова, 2 ) заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 55110 грн, пеню за несвоєчасну сплату орендної плати у розмірі 27626,38 грн, а всього 82736,38 грн ( вісімдесят дві тисячі сімсот тридцять шість гривень тридцять вісім копійок) .

Розірвати договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення №96 , що укладений 07 листопада 2012 року між Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області та ОСОБА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 повернути Дмитрівській сільській раді Бучанського району Київської області водний об`єкт в селі Бузова Києво-Святошинського району (Бучанського району) Київської області площа водного дзеркала складає 4,5925 га, для риборозведення.

В задоволенні решти частини позовних вимог Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( зареєстр. АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області ( юр. адр. 08112 с. Дмитрівка, Бучанського району Київської області вул. Садова, 2 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 13420 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв