Справа № 509/5597/24
10 квітня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
судді Козирського Є.С.,
секретаря Лепешенкової В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування майном, шляхом виселення та вселення,-
В обґрунтування вказаних вимог представник позивача зазначає, що 16 березня 2024 року ОСОБА_1 хотів вселитися у свій житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , проте йому не було надано доступу до житлового будинку та земельної ділянки. У житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживає без будь-яких правових підстав ОСОБА_2 . Право власності ОСОБА_2 було скасовано та останній чинить ОСОБА_1 перешкоди у проживанні та користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2024 р., справу було розподілено на суддю Гандзій Д.М.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 вересня 2024 року заяву про самовідвід судді Гандзій Д.М. задоволено.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2024 р., справу було розподілено на суддю Козирського Є.С..
Ухвалою суду від 26 вересня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування майном, шляхом виселення та вселення.
Ухвалою суду від 27 січня 2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні Овідіопольського районного суду Одеської області 11.03.2025 року на 13:30 год.
Судове засідання по справі, призначене на 11.03.2025 року, було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 10.04.2025 року на 13:30 год.
У судове засідання 10.04.2025 року позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явились, представник позивача подала через канцелярію суду заяву, згідно якої просила суд здійснити розгляд справи у відсутність позивача та його представника, зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить суд позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач у судове засідання 10.04.2025 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованою адресою місця проживання: АДРЕСА_2 , а також за іншою відомою суду адресою проживання: АДРЕСА_1 , судові повістки повернулися до суду із довідками АТ «Укрпошта» - «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, виклик відповідача у справі здійснювався судом через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Про причини своєї неявки відповідач суду не повідомив, у встановлений судом строк, не скорився своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, суд ухвалив слухати справу згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 28.04.2007 року ОСОБА_1 було набуто у власність житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , житловою площею 94,1 кв.м., загальною площею 253,8 кв.м., та земельну ділянку площею 0,0294 га, в тому числі по угіддям: 0,0294 га рілля, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, розташовану на території АДРЕСА_3 .
У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28.04.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки. Предметом Договору іпотеки відповідно до п. 1.2 виступило нерухоме майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 94,1 кв.м., загальною площею 253,8 кв.м., та земельна ділянка, що розташована на території АДРЕСА_1 .
29 вересня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О. І. за реєстровим №1910, за яким права та обов`язки іпотекодержателя за договором іпотеки від 28 квітня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. за реєстровим №2945, відступлені ПАТ «Комерційний індустріальний банк». В свою чергу ПАТ «Комерційний індустріальний банк» відступило права та обов`язки кредитора та іпотекодержателя ТОВ «Фінстрим» згідно договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 29 вересня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. за реєстровим №1911, укладеному між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «Фінстрим», яке в свою чергу відступило права вимоги за договором іпотеки ОСОБА_2 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О. І. 29 вересня 2017 року за реєстровим № 1912.
В подальшому новий кредитор та іпотекодержатель ОСОБА_2 звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», а саме шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки.
12 липня 2018 року ОСОБА_1 було виселлено з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Виселення відбувалося в ході виконавчого провадження №56579495, що було відкрите з виконання заочного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.04.2018 року по справі №509/4951/17.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.08.2018 року по справі №509/4951/17 поновлено представнику відповідача ОСОБА_1 процесуальний строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду. Заяву представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду задоволено. Заочне рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 02.04.2018 р., ухвалене у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення скасовано.
Не зважаючи на скасування заочного рішення про виселення, позивача не було назад вселено в житловий будинок, а відповідач продовжив користуватися та розпоряджатися спірним нерухомим майном.
Також судом встановлено, що не погоджуючись з діями кредитора щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та рішеннями державного реєстратора про реєстрацію права власності на іпотечне майно за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», треті особи: ОСОБА_4 , яка діє як своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.11.2019 року по справі №509/3449/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», треті особи на боці позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (неповнолітня особа), Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алєксєєвої Юлії Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38324325 від 24.11.2017 11:14:56, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :00:001:0141, площею 0,0293 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алєксєєвої Юлії Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38322418 від 24.11.2017 10:37:37, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, загальною площею 253,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року по справі №509/3449/18 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову адвоката Мацко Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (неповнолітня особа), Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, про скасування реєстрації права власності на нерухоме майна відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі №509/3449/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора КП Новоселівської СР «РБДР» Алєксєєвої Ю.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38324325 від 24 листопада 2017 року 11:14:56, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :00:001:0141, площею 0,0293 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора КП Новоселівської СР «РБДР» Алєксєєвої Ю. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38322418 від 24 листопада 2017 року 10:37:37, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, загальною площею 253,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» - відмовлено.

З наявних в матеріалах справи Витягу з Державного реєстру речових прав №361334990 від 10.01.2024 та Витягу з Державного реєстру речових прав №361593119 від 11.01.2024 вбачається, що за заявою ОСОБА_1 , на підставі постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі №509/3449/18, право власності ОСОБА_2 на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , було припинено.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.04.2007 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.04.2007 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №395124446 від 16.09.2024 судом встановлено, що власником житлового будинку, загальною площею 253,8 кв.м., та земельної ділянки, кадастровий номер :00:001:0141, площею 0,0293 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 вселитися до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Довідкою про результати розгляду ІТС ІПНП №4270 підтверджено, що 16.03.2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стався конфлікт за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом взято до уваги, що ОСОБА_2 проживає у спірному житловому будинку без будь-яких правових підстав, оскільки його право власності було скасовано, проте останній і надалі чинить ОСОБА_1 перешкоди у проживанні та користуванні його житловим будинком. Жодної домовленості про порядок користування спірним майном між сторонами не укладалось, та ОСОБА_1 не надавав згоди на вселення ОСОБА_2 та його проживання.

Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі №727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз?яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов?язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов?язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як встановлено матеріалами справи, власником спірного житлового будинку є ОСОБА_1 , який згоди на проживання (вселення) ОСОБА_2 не надавав.

Дані обставини відповідачем не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст.156 ЖК України, члени сім?ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім?ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім?ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім?ї власника будинку (квартири) зобов?язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

До членів сім?ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника спірного об`єкту нерухомості.

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов?язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника житлового будинку, матеріали справи не містять доказів щодо такого, також матеріали справи не містять доказів, що позивач, як власник будь-яким чином висловлював свою згоду на проживання відповідача у житловому будинку, також відсутні в матеріалах справи та відповідачем протилежного суду не доведено, питання щодо витребування будь-яких відомостей на спростування позиції позивача перед судом не ставилось, відзив на позовну заяву не надходив.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач без згоди власника житлового будинку проживає в ньому, чинить перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення відповідача є законними і обґрунтованими.

На підставі з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення відповідача та вселення позивача підлягають задоволенню, оскільки відповідач втративши право на житловий будинок та земельну ділянку продовжує жити в житловому будинку та користуватися земельною ділянкою без згоди законного власника житлового будинку та земельної ділянки.

Щодо судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витратити: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем були понесені судові витрати у виді сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1211,20 гривень підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, суть наданих послуг, а також їх співмірність зі складністю провадження, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 258-259, 263, 264, 265, 280-282, 284, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування майном, шляхом виселення та вселення задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном, шляхом примусового виселення ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з житлового будинку, загальною площею 253,8 кв.м., та земельної ділянки, кадастровий номер :00:001:0141, площею 0,0293 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_1 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати по справі, які складаються з суми сплаченого судового збору в розмірір 1211,20 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 15.04.2025 року.

Су Суддя: Є. С. Козирський