П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року місто Київ

справа № 367/4511/21

провадження №22-ц/824/4807/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., зза участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Мерзлого Л.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір позики, укладений між сторонами 3 жовтня 2017 року у вигляді розписки.

Позов обгрунтовано тим, що 3 жовтня 2017 року між сторонами був укладений договір позики у вигляді розписки. За умовами розписки ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 155000 доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 4123000 грн. за курсом НБУ.

За вказаним договором позики, який оформлений у вигляді розписки, позивач грошові кошти не отримувала. Зазначена у розписці від 3 жовтня 2017 року сума - це залишок боргу позивача перед відповідачем за договором позики від 29 травня 2013 року, за умовами якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняла 725000 грн. з зобов`язанням повернути їх до 29 травня 2014 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ ( на дату укладення цього договору - 7,5% річних). У дійсності позивач за вказаним договором отримала лише 60000 доларів США ( що в еквіаленті станом на 29 травня 2013 року становило 480000 грн.). Сума у розмірі 725000 грн., вказана у договорі, - це загальна сума боргу з урахуванням зазначених у договорі відсотків за користування позикою, яку позивач наполягав вказати у договорі.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 29 травня 2013 року між сторонами був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку передана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності позивачу, її чоловіку та доньці у рівних частках.

Розписка була написана позивачем під впливом обману, внаслідок психологічного і морального тиску з боку відповідача, та без передачі грошей.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Рішення суду прийнято на підставі неповно з`ясованих обставинах, які мають значення для справи, без дослідження всіх доказів, які впливають на вирішення справи, з порушенням норм процесуального права та при недотриманні норм процесуального права.

Суд розглянув справу за відсутності позивача та без її заяви про розгляд справи без неї, що призвело до неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи та, як наслідок, неправильного вирішення справи по суті. Крім того, зазначає апелянт, суд здійснив розгляд справи за наявності поважних причин для відкладення судового засідання на іншу дату, а саме: перебування позивача на лікарняному.

Апелянт зауважує, що рішення суду першої інстанції побудовано виключно на висновках районного та апеляційного суду у справі про стягнення заборгованості за договором позики, але з такими висновками позивач не погоджується оскільки чинність / не чинність боргового документу - розписки від 3 жовтня 2017 року у межах розгляду тієї справи не встановлювалась, оскільки такі обставини не входили до предмету доказування за заявленими ОСОБА_2 вимогами.

Посилання суду на те, що рішення суду у цій справі не може ґрунтуватися на свідчення свідків для підтвердження того, що грошові кошти позивачу не передавались, є необґрунтованими та до уваги братися не можуть, оскільки це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, на що як на підставу позову посилалась позивач.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не скористався.

В судове засідання сторони не з`явились. Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі. Направлене на адресу ОСОБА_2 судове повідомлення повернуто до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України вважається повідомлення вручене адресату. За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, днем ухвалення судового рішення є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно розписки від 03.10.2017 ОСОБА_1 станом на 03.10.2017 отримала від ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 155000 доларів США, що станом на день складання розписки за офіційним курсом НБУ складає 4123000 грн. Вказану суму ОСОБА_1 зобов`язується повернути ОСОБА_2 до 31.12.2018. Перші півроку буде виплачена сума 60000 доларів США до 31.06.2018, залишок суми в розмірі 95000 доларів США зобов`язується виплатити до 31.12.2018. Дана розписка складена ОСОБА_1 добровільно при здоровому глузді і ясній пам`яті, значення своїх дій остання розуміє. Розписка написана при свідках: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Оболонським районним судом м.Києва розглядалась справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, предметом спору у якій є стягнення заборгованості за договором позики від 03.10.2017, який оформлено у вигляді розписки.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 03.03.2023 (справа №756/3322/2019) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 155000 доларів США, три проценти річних від простроченої суми станом на 03.03.2023 в розмірі 20297 доларів 33 центи США.

Постановою Київського апеляційного суду від 11.04.2024 рішення Оболонського районного суду м.Києва від 03.03.2023 залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції підтверджено правильний висновок суду першої інстанції щодо правомірності стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, укладеним у формі розписки від 03.10.2017, при цьому, зазначено про те, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані з виконанням зобов`язання за договором позики, та підтверджено правомірність стягнення заборгованості за вказаним договором.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджував її доводи про те, що оспорюваний договір позики від 03.10.2017 не відповідає вимогам Закону, враховуючи, що правова природа укладеного між сторонами договору та виниклих у зв`язку з цим зобов`язань підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тальки право вимоги) оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.п.19,20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилку, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо), у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо) ( правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц).

Судом установлено, що між сторонами укладений договір позики. Факт підписання договору позики позивач не оспорює, тобто вчинення оспорюваного правочину не було здійснено усупереч його справжній волі. Підписуючи договір позики, позичальник погодилася з умовами договору, зокрема, її обов`язком повернути позикодавцю отримані в борг кошти в сумі 155000 доларів США до 31.12.2018.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні договору позики позикодавець ввів позивача в обману, зокрема, повідомив останній помилкові відомості, надав підроблені документи, або замовчував обставини, що мають істотне значення, позивачем, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надано. Наявність психологічного та морального тиску з боку позикодавця при укладенні договору позивачем також не доведена. Факт передачі коштів позикодавцем позичальнику встановлений рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 03.03.2023.

Врахувавши, що позивачем не надано доказів на підтвердження його вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання договору позики недійсним.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, розгляд справи у відсутність позивача, яка перебувала на лікарняному, що є поважною причиною і підставою для відкладення розгляду справи, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відкладення розгляду справи є правом суду, а не обов`язком. Розгляд справи у відсутність позивача не призвів до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а у значній мірі зводяться до незгоди з висновками суду.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус