П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 758/4529/24

Провадження: № 22-ц/824/5297/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Кермача Андрія Івановича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року та на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Будзан Л. Д,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова Марія Вікторівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та визнання незаконними дій,

у с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. було вчинено виконавчий напис, яким з нього стягнуто на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором. 12 березня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малковою М. В. відкрито виконавче провадження № 64817037 щодо виконання зазначеного виконавчого напису. Вважає, що виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом із порушенням ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та встановленого порядку, оскільки заборгованість не є безспірною, та він, позивач, не отримував жодних вимог чи повідомлень стосовно заборгованості, кредитний договір не було нотаріально посвідчено, а відтак наявні підстави для визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, вказує, що вчинення нотаріусом всупереч вимог чинного законодавства зазначеного виконавчого напису порушило його права, свободи та інтереси, оскільки, банк звернув даний виконавчий напис до виконання, що призвело до арешту його коштів. Вважає, що відповідальність за незаконний виконавчий напис лежить на державі Україна в особі Міністерства юстиції України та Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ), які делегували свої повноваження на вчинення нотаріальних дій приватному нотаріусу Харі Н. С., а відтак, належним способом захисту порушених прав позивача в частині вимог до Міністерства юстиції України є також визнання в судовому порядку незаконним вчинення виконавчого напису на документі, який не передбачений Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172 та без достатніх правових підстав. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом.

На підставі викладеного, просив суд в частині вимог до АТ «Перший український міжнародний банк» визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 5605, вчинений 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С.

В частині вимог до держави України в особі Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), визнати незаконним, вчинення 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С., нотаріальна діяльність якої припинена на підставі наказу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.03.2021 № 280/6, винесеного на підставі наказу Міністерства юстиції України від 12.03.2021 № 931/5, виконавчого напису № 5605.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 5605, вчинений 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором № 301 від 26.06.2018 в загальному розмірі 16725 грн 63 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року стягнуто з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Не погодившись із такимисудовими рішеннями, адвокат Кермач А. І. в інтересах ОСОБА_1 в частині незадоволених вимог подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. При цьому, додаткове рішення просив змінити, шляхом стягнення з АТ «Перший Український міжнародний банк» витрат на правничу допомогу у розмірі 19862,50 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідальність за незаконний виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С., нотаріальна діяльність якої припинена на момент звернення позивача до суду із позовом, покладається на державу Україна в особі Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), які делегували свої повноваження на вчинення нотаріальних дій приватному нотаріусу Хара Н.С.

Зазначив, що судом першої інстанції в ході судового розгляду не надано відповіді на питання позивача, а саме, чи порушене приватним нотаріусом Харою Н.С. діюче законодавство України при вчиненні оспорюваного виконавчого напису та чи порушені цим права, свободи та законні інтереси позивача та хто має відповідати за порушення приватним нотаріусом Харою Н. С. норм діючого законодавства України при вчиненні оспорюваного виконавчого напису, чим порушені права, свободи та законні інтереси позивача.

При цьому, вказує, що зміст рішення суду не відповідає приписам ч. 3 ст. 265 ЦПК України, а саме, в описовій частині рішення в частині позовних вимог до держави України в особі Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не зазначено, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Малкової Марії Вікторівни оригінал виконавчого напису №5605, вчиненого 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Степанівною. Як наслідок в рішенні суду не зазначено, чи виконано зазначену ухвалу суду та чи досліджувався оригінал спірного виконавчого напису.

Крім того, вказує, що в мотивувальній частині рішення в частині позовних вимог до держави України в особі Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не зазначено: 1) фактичні обставини, якими обґрунтовано позов і які підтверджуються відповідними доказами, що зобов`язаний був встановити суд.

Ураховуючи, що в описовій частині оскаржуваного рішення не зазначено результат процесуальної дії з витребування оригіналу виконавчого напису, а в мотивувальній частині рішення не зазначено, чи досліджувався саме оригінал виконавчого напису, вважає необхіднимз цих підстав витребувати зазначений доказ у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення зазначив, що суд не має дискреції у визначенні розміру витрат на правничу допомогу у разі наявності підстав для його зменшення. Рішення суду про зменшення розміру витрат на правничу допомогу має ґрунтуватися на розрахунках сторони, яка за висновком суду довела їх неспівмірність у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

Так, вказує, що судом встановлено те, що від представника позивача надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з вимогою стягнути з відповідача на користь позивача 19862,50 грн витрат на професійну правову допомогу, які є пропорційними задоволеним позовним вимогам. Від представника відповідача Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» надійшла заява про зменшення витрат на правничу допомогу. Проте, судом не зазначено, що заява відповідача є необґрунтованою, а саме відповідачем не доведено неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката вимогам ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Отже, вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50% від 39725 грн, які має сплатити адвокату відповідно до умов договору, тобто 19862,50 грн. Проте, оскаржуване рішення не містить обґрунтованої оцінки відомостей, що містяться в акті надання-приймання послуг від 15.11.2024 року на предмет їх відповідності вимогам ч. 4 ст. 137, ч. 3 ст. 141 ЦПК України, та яким чином судом визначено у підсумку до стягнення суму 6000 грн, якщо відповідачем така сума не заявлена як обґрунтована. Тобто, судом в цій частині безпідставно застосовано дискрецію.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 лютого та 05 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу Литвин А. А., яка діє від імені Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги, зазначила, що позивач, пред`явивши вимоги до Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), просив визнати незаконним вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом КМНО Харою Н. С., однак, визначивши відповідачами Міністерство юстиції України та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачем належним чином не обґрунтовано, яким чином ці установи мають відношення до вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом при виконанні її обов`язків, як особи, що здійснювала незалежну, приватну діяльність, а також не доведено якими саме діями/бездіяльністю були порушено права позивача з боку цих відповідачів.

В судовому засіданні адвокат Кермач А. І. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційні скарги з викладених підстав та просив їх задовольнити.

Литвин А. А., яка діє від імені Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року оскаржується лише в частині незадоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не переглядається.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 10.02.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. був вчинений виконавчий напис № 5605 про стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_1 на загальну суму 16475,63 грн.

12.03.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою М. В. було відкрито виконавче провадження № 64817037 з примусового виконання виконавчого напису за № 5606 від 10.02.2021, який був вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), суд першої інстанції виходив з того, що позивач, визначивши відповідачами Міністерство юстиції України та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), належним чином не обґрунтовує, яким чином ці установи мають відношення до вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом при виконанні її обов`язків, як особи, що здійснювала незалежну, приватну діяльність, а також не доведено, якими саме діями/бездіяльністю були порушено права позивача з боку цих відповідачів.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що визнання в судовому порядку виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є належним та достатнім способом захисту прав позивача в спірній ситуації, право позивача поновлено шляхом задоволення позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а відтак, відсутні підстави для повторного визнання в судовому порядку незаконним вчинення приватним нотаріусом КМНО Харою Н. С. виконавчого напису.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.

Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З`ясування ким та яким чином порушуються права позивача має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

Так, статтею 61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно матеріалів справи, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не приймало жодних рішень, які могли б порушувати безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача, відповідно відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог до Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

При цьому, відповідно до частини дев`ятої статті 10 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон) питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю розглядається Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату при Міністерстві юстиції за поданням Міністерства юстиції України, його територіальних органів або Нотаріальної палати України у випадках, визначених статтею 12 Закону.

Завдання, функції та порядок діяльності такої комісії встановлені Положенням про Вищу кваліфікаційну комісію нотаріату, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 № 923.

У пункті 2 Порядку проведення перевірки організації нотаріальної діяльності приватних нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства, затвердженим наказом Міністерства від 17.02.2014 № 357/5 встановлено такі види перевірки, як: планова перевірка; позапланова перевірка.

Відповідно до пунктів 12, 14 Порядку внесення Міністерством, територіальними органами Міністерства юстиції або Нотаріальною палатою України подання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю та його розгляд Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.07.2011 № 1904/5, за результатами перевірки складається відповідне подання, яке розглядає комісія та може ухвалити, зокрема рішення про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Відповідно до статей 27, 28 Закону шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується в повному розмірі.

Держава не несе відповідальності за шкоду, заподіяну неправомірними діями приватного нотаріуса при здійсненні ним нотаріальної діяльності функцій державного реєстратора прав на нерухоме майно.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем не заперечується та обставина, що наказом Міністерства юстиції України від 12.03.2021 № 931/5 відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату № 5 від 19.02.2021 на підставі підпункту «е» пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про нотаріат», а саме у зв`язку з неодноразовими порушеннями нотаріусом законодавства при вчиненні нотаріальних дій, які встановлені рішеннями судів, що завдало шкоди фізичним та юридичним особам, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 17.01.2008 за № 6685 на ім`я Хари Наталії Станіславівни , анульовано, в той же час, судом не встановлено, яким чином зазначені порушення безпосередньо вплинули на права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача, що виключає підстави для задоволення його вимог у даній справі.

Тобто, у даному випадку відсутній правовий зв`язок між Міністерством юстиції та виконавчим написом приватного нотаріуса.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що приватний нотаріус діє незалежно та не є підпорядкованим Міністерству юстиції України чи його територіальним органам під час вчинення нотаріальних дій, адже, Міністерство юстиції здійснює загальний контроль за діяльністю нотаріусів, але не ухвалює рішення про вчинення виконавчих написів.

Крім того, колегія суддів відмічає, що сам факт вчинення незаконного виконавчого напису сам по собі не є доказом того, що саме ці державні органи несуть за це відповідальність.

Позивач, пред`явивши вимоги до Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), просить визнати незаконним вчинення 10.02.2021 року виконавчого напису № 5605 приватним нотаріусом КМНО Харою Н. С., однак, визначивши відповідачами Міністерство юстиції України та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), при цьому належним чином не обґрунтовує, який правовий зв`язок ці установи мають по відношенню до вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом при виконанні її обов`язків, як особи, що здійснювала незалежну, приватну діяльність, як і не обґрунтовує, якими саме діями порушені його права, як позивача, з боку цих відповідачів.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що «Міністерство юстиції України та Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) не приймало жодних рішень, які могли б порушувати безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача, відповідно, відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог до Міністерства юстиції України та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Більш того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначальним способом захисту в цій справі є саме визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Тобто, саме визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, повністю поновлює права позивача, оскільки в результаті скасування виконавчого напису подальше стягнення з нього боргу на підставі цього документа стає неможливим.

За таких підстав, немає потреби у подвійному наголошенні судом щодо незаконності дій нотаріуса, оскільки такий висновок вже міститься у мотивувальній частині рішення.

Вищевикладене свідчить про те, що судом першої інстанції було надано відповіді на всі істотні запитання позивача, які, зокрема, наведені ним в апеляційній скарзі.

Щодо доводів скаржника про невідповідності рішення суду приписам ч. 3 ст. 265 ЦПК України, колегія суддів зауважує, що відсутність у описовій частині рішення згадки про ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року щодо витребування оригіналу виконавчого напису не може свідчити про порушення норм процесуального права. Суд розглядав справу на підставі наявних матеріалів і наданих доказів, які сторони мали можливість подати в межах судового процесу.

Колегія суддів зазначає, що оригінал виконавчого напису, витребуваний ухвалою суду, наявний у матеріалах справи, а отже, суд мав можливість його дослідити. Водночас,позивачем не доведено, що відсутність окремого посилання на цей доказ у мотивувальній частині рішення змінила правові висновки суду або вплинула на обґрунтованість ухваленого рішення. Суд оцінював усі подані докази в їх сукупності, що відповідає вимогам процесуального законодавства.

Суд встановлює фактичні обставини, які мають юридичне значення для правильного вирішення справи. В даному випадку,суд розглянув позовні вимоги в межах предмета спору та наявних доказів, що відповідає приписам ч. 4 ст. 265 ЦПК України.

Щодо витребування доказу в апеляційному порядку, колегія суддів зазначає, що відсутність згадки про витребуваний документ в мотивувальній частині рішення суду не є підставою для його повторного витребування, оскільки такий оригінал вже наявний в матеріалах справи.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними та такими, що відповідають законодавству України. Позовні вимоги до Міністерства юстиції України та його територіального управління були відхиленісудом першої інстанції обґрунтовано, оскільки, приватний нотаріус діє незалежно від Міністерства при вчиненні виконавчих написів та позивачемне доведено, що саме ці державні органи вчинили незаконні дії чи бездіяльність.

При цьому, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є достатнім способом захисту порушених прав позивача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Кермача А. І. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року в оскаржуваній частині залишенню без змін.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції від 25 листопада 2024 року, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції, ураховуючи складність справи, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а також критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку щодо необхідності зменшення їх загального розміру та стягнення з відповідача на користь позивача 6000 грн.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів справи убачається, що при поданні позовної заяви представником позивача у позовній заяві, окрім іншого, заявлено вимогу про стягнення судових витрат із відповідача.

На підтвердження витрат понесених позивачем на правничу допомогу надано: копію договору про надання правничої допомоги від 19.04.2021 року; копію додаткової угоди від 23.04.2021 року; копію додаткової угоди від 27.12.2022 року; копію акту приймання-передачі послуг від 15.11,2024 року; ордер.

З наданих представником позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу убачається, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: консультації, вивченні матеріалів, документів, наданих клієнтом, системному аналізі обставин справи, складані позовної заяви по суті справи та інших процесуальних документів, що в загальній сумі складає 39725 грн. та пропорційно до задоволених вимог до відповідача-1 складає 19862,50 грн.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Подібні висновки також викладені в ряді постанов Верховного Суду за минулий рік, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.

Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).

Тобто, при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

З матеріалів справи убачається, що 19.11.2024 року від відповідача-1 до суду надійшли заперечення на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу та такі заперечення були враховані судом.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Оцінюючи обсяг робіт наданих адвокатом, колегія суддів, ураховуючи заперечення відповідача, погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром витрат, на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідачем-1.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Доводи про те, що суд неправомірно застосував дискрецію при зменшенні витрат на правничу допомогу не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, які містять пряму вказівку щодо дискреційних повноважень суду при вирішенні питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

З договору про надання правової допомоги убачається, що сторонами визначено розмір гонорару адвоката за одну годину роботи - 1 135 грн.

Неспівмірність заявлених позивачем витрат у розмірі 19 862,50 грн підтверджується тим, що стосовно вимог до відповідача-1, виходячи з акта наданих правових послуг, до обґрунтованих витрат може бути віднесена лише така послуга як підготовка позовної заяви. Це пояснюється тим, що відповідач-1 визнав позовні вимоги одразу після подання позову, а отже, позивач не складав жодних додаткових процесуальних документів щодо нього. Вказане свідчить про невідповідність між фактичним обсягом наданої правової допомоги та сумою витрат, заявленою до стягнення.

При цьому колегія суддів, дослідивши зміст акта прийому-передачі наданих послуг, зазначає, що складання позовної заяви оцінено адвокатом у 10 годин, що становить суму - 11 350 грн. Водночас, інші процесуальні документи, зазначені в цьому акті, стосувалися розгляду справи щодо відповідача-2 та відповідача-3, а тому, суд обґрунтовано не враховував їх при розподілі витрат. Отже, ураховуючи вартість складання позовної заяви (11 350 грн) та обґрунтовану заяву відповідача про зменшення цих витрат, є зрозумілим, що суд, визначаючи суму відшкодування у розмірі 6 000 грн, керувався принципом співмірності. Зазначена сума становить половину витрат на підготовку позовної заяви та є достатньою для відшкодування в межах позову до відповідача-1.

Крім того, складання та подання адвокатських запитів, зазначених в акті прийому-передачі наданих послуг (п. 1-11), не можуть бути віднесені до судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, оскільки вони були подані поза межами судового розгляду, тобто,ще до подання позовної заяви.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

На підставі вищевикладеного, вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Кермача А. І. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвоката Кермача Андрія Івановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 листопада 2024 року в оскаржуваній частині та додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова