Справа № 204/8478/24
Провадження № 2/204/360/25 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВИЙ КОЛЕКТОР» заборгованість за Кредитним договором № 28.04.2021-100005633 від 28.04.2021 року у розмірі 22 473,86 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав, що Між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», правонаступником якого є ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» та ОСОБА_1 28.04.2021 укладено Кредитний договір (оферти) № 28.04.2021-100005633 шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною даного Договору. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 8 000,00 грн., що підтверджується довідкою субконто (виписка) з первинним строком користування 14 календарних днів з дати надання за процентною ставкою «Економ»/«Стандарт» та електронною квитанцією від 28.04.2021 року. ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» укладено Договір факторингу № 301121-1 від «30» листопада 2021 року. Відповідачем частково сплачено заборгованість, а саме: 12.05.2021 сплачено 2 440,00 грн. Отже, враховуючи викладене, Позивач просить стягнути з Відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 22 473,86 грн., як складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 000,00 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 13 560,00 грн.; 3% річних - 151,00 грн.; Інфляційне збільшення боргу 762,86 грн.

Представником відповідача подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких вказано наступне. Надані позивачем докази вказують на те, що 28.04.2021 року ТОВ «Споживчий центр» і ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати відповідачу кредит у сумі 8 000,00 грн. із первинним строком кредитування 14 днів. У свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит до 12 травня 2021 року, сплатити проценти за первинним строком у розмірі 2 240 грн. 00 коп. Сторони погодили, що сума кредиту та відсотки, сплачуються в останній день максимального строку, на який надається Кредит. Отже, ТОВ «Споживчий центр» і ОСОБА_1 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін тощо. На виконання умов кредитного договору ТОВ «Споживчий центр» перерахувало грошові кошти у розмірі 8 000,00 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 . ОСОБА_1 грошові кошти в установлений кредитним договором строк (до 12 травня 2021 року) повернув частково, а саме 12.05.2021 року сплатив грошові кошти у розмірі 2 440,00 грн., що визнається позивачем. Відповідач сплатив у повному обсязі проценти у розмірі 2 240,00 грн., та частково сплатив суму основного боргу у розмірі 200,00 грн. За наведених обставин, обґрунтованими є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 800,00 грн. З огляду не те, що сума основного боргу складає 7800,00 грн., тому заявлений до стягнення розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 30/11/2021 до 23/02/2022 має бути розрахований із дійсної суми боргу, а отже підлягає зменшенню. Таким чином, відповідач частково визнає позовні вимоги та вважає обґрунтованим до стягнення з нього грошових коштів у сумі 7 800,00 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 55,13 грн. 3% річних; 275,99 грн. - інфляційне збільшення боргу, а всього 8 131,12 грн. Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 13 560,00 гри., вважаємо необґрунтованими у повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав клопотання про розгляд справи без позивача.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, раніше представник надав заяву відповідно до якої просив розгляд справи провести без їх участі, просив розгляд справи здійснити з урахуванням наданих пояснень.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

28.04.2021 укладено кредитний договір №28.04.2021-100005633, шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною договору. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 8000 грн., за ставкою «Економ» в розмірі 2% за один день користування кредитом, первинний строк користування 14 днів, з дня його надання, черговий період кожні наступні 14 днів з дня закінчення первинного періоду, фіксована незмінна ставка «Стандарт» в розмірі 2,5% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, окрім первинного періоду та періоду «Економ», що підтверджується заявкою на укладення кредитного договору, пропозицією про укладення кредитного договору (оферти), підтвердженням кредитного договору, паспортом споживчого кредиту.

30.11.2021 року між ТОВ «Споживчий кредит» та ТОВ «Новий колектор» укладено договір факторингу №301121-1, за яким фактор набув право вимоги до боржника на всі суми, відступлені йому клієнтом до цього договору.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив можливість суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( у тому числі сплатити гроші ), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Загальні правила щодо форми договору визначено уст. 639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно з ч. 1, 2ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, який є обов`язковим для врахування судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Згідно ст.526,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладення кредитних договорів онлайн знаходиться в рамках правового поля України. Сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку визначеному законодавством України або укладеним договором. Повернення позики за електронним договором є обов`язковим.

Судом встановлено укладення 28 квітня 2021 між відповідачем та ТОВ «Споживчий центр» в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитного договору (оферти) № 28.04.2021-100005633 про надання споживчого кредиту у розмірі 8000,00 грн з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою «Економ»/«Стандарт».

Факт перерахування відповідачу коштів в розмірі 8000,00 грн на виконання умов договору позики підтверджується копією квитанції Liqpay (ID платежу ) на суму 8000,00 грн.

Згідно із частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст.1077, 1078 ЦК України установлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до договору факторингу №301121-1 від 30 листопада 2021 року, витяг з якого долучено позивачем до позовної заяви, між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (клієнт) та ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» (фактор) укладено договір, у пункті 4.1.1 якого зазначеного, що фактор має право набувати право вимоги до боржника на всі суми, відступлені йому клієнтом згідно цього договору.

Згідно з п. 2.1. договору факторингу в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту загальну ціну відступлення права вимоги в сумі, передбаченій п.3.1. цього договору, а клієнт зобов`язується відступити Факторові права вимоги за кредитним договором в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. З дати відступлення права вимоги, клієнт перестає бути стороною за кредитним договором, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за кредитним договором та набуває всіх прав за ним.

За цим договором клієнт відступає право вимоги до боржника за кредитним договором факторові, внаслідок чого клієнт передає, а фактор одержує право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за кредитним договором. Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником (п.2.3. договору факторингу).

Відповідно до п. 2.4.-2.6. договору факторингу сторони домовились, що право вимоги за кредитним договором вважається відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами реєстру прав вимог та скріплення його печатками сторін. Після підписання реєстру прав вимог, до фактора переходять всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення цього договору. Після переходу до фактора права вимоги, клієнт зобов`язується протягом 5 (п`яти) календарних днів передати факторові документацію, яка засвідчує дійсність грошової вимоги.

Клієнт зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення фактору права вимоги за даним договором, повідомити боржника у спосіб визначений ч. 1ст. 25 Закону України «Про споживче кредитування`та передбачений кредитним договором, про факт та про передачу персональних даних боржника, а також надати інформацію про фактора відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язкуномер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Зазначений обов`язок зберігається за фактором у разі подальшого відступлення права вимоги за відповідним договором (п. 5.3.1 вищевказаного договору факторингу).

Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц, зазначивши, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Таким чином, після підписання реєстру прав вимог до фактора перейшли всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення договору факторингу. Договір факторингу на вимогу сторін чи зацікавлених осіб не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.

Отже внаслідок укладення вказаного договору відбулася зміна кредитора, а саме ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з відповідачем.

Відповідач, прийнявши умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним цифровим підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, у порушення умов вказаного договору не виконав своїх зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі та на умовах, визначених укладеним правочинам, презумпція правомірності якого не спростована.

Заборгованість відповідача перед позивачем становить 22473,86 грн, з яких: 8000,00 грн прострочена заборгованість за тілом кредиту; 13560,00 грн прострочена заборгованість за відсотками, 3% річних у розмірі 151,00 грн., інфляційне збільшення у розмірі 762,86 грн.

Суд погоджується із визначеним позивачем розміром заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в розмірі 8000,00 грн. Дана сума заборгованості встановлена судом на підставі наданих доказів, а тому сума заборгованості по тілу кредиту підлягає стягненню.

Щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом кредит відповідачу надавався строком на 14 календарних днів, тобто до 12 травня 2021 року. Пролонгація строку користування кредитом здійснюється позичальником шляхом сплати ним процентів за весь попередній строк користування кредитом, що надає право позичальнику повернути кредит в останній день пролонгованого строку зі сплатою процентів за цей пролонгований строк. Пролонгований строк дорівнює первинному строку та обраховується з дня сплати процентів. Кількість пролонгацій не обмежена, однак, право на пролонгацію втрачається, якщо в результаті пролонгації загальна сума процентів за договором досягне максимального розміру та становить 16000,00 грн.

Проте відомостей про сплату позичальником процентів за користування кредитними коштами (рахунок 372 довідки субконто) станом на 12 травня 2021 року як підстави для пролонгації строку користування кредитом матеріали не містять.

Як встановлено судом, строк кредитування був погоджений сторонами та становив 14 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

З огляду на погоджені сторонами умови кредитного договору, відсутні підстави для нарахування процентів з 12 травня 2021 року, тобто за межами строку кредитування.

Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 2 240,00 грн. за період з 28.04.2021 по 12.05.2021 року, виходячи з розрахунку: 8 000,00 грн. (тіло кредиту) х 2 % (фіксована процентна ставка «Економ») х 14 днів (строк кредитування).

Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що відповідач повернув кредитні кошти, отримані ним на підставі вказаного вище кредитного договору на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 10240,00 грн., яка складається із суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8000,00 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 2 240,00 грн.

При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий висновок щодо стягнення процентів за межами строку кредитування узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, та усталеній практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 456/1747/15-ц, від 09 вересня 2020 року у справі №752/12685/15-ц.

Таким чином, судом здійснено розрахунок інфляційного збільшення суми заборгованості та 3% річних. Так, згідно розрахунку, сума яка підлягає стягненню становить: інфляційне збільшення у розмірі 283,07 грн. та 3% річних у розмірі 72,38 грн.

Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 2422 грн. 40 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 11, 13, 15, 16, 18, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 42, 76-82, 89, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» заборгованість за кредитним договором № 28.04.2021-100005633 від 28.04.2021 року, у розмірі 10595,45 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 8000,00 грн., 2240,00 грн. прострочена заборгованість за відсотками, інфляційне збільшення у розмірі 283,07 грн., 3% річних у розмірі 283,07 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» судовий збір в сумі 2422,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 43170298, місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, 13, офіс. 601.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя В.В. Самсонова