КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/3441/24 Головуючий у І інстанції Журавський В.В.
Провадження №22-ц/824/5052/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішенняБориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства « Українське Дунайське пароплавство» про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 31 травня 2023 року по 05 березня 2024 року він працював в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» (далі - ПрАТ «УДП»), спочатку на посаді менеджера з питань виконавчої дисципліни управління внутрішніх розслідувань департаменту технічного захисту об'єктів та інформації, а з 06 вересня 2023 року на посаді начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації.

05 березня 2024 року згідно наказу генерального директора ПрАТ «УДП» №149-Б ОСОБА_1. був звільнений з посади начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації на підставі пункту 1 частини1 статті 36 КЗпП України.

Своє звільнення з роботи ОСОБА_1 вважає незаконним з підстав відсутності у нього вільного волевиявлення, за умови написання заяви про звільнення під моральним тиском та примусом роботодавця.

Тому ОСОБА_1 просив поновити його на посаді начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації ПрАТ «УДП», а також стягнути з ПрАТ «УДП» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

30 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, якою просив:

- визнати недійсним та скасувати наказ ПрАТ «УДП» №149-Б від 05 березня 2024 року;

- поновити його на посаді на посаді начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації ПрАТ «УДП»;

- стягнути з ПрАТ «УДП» середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого за період з дати звільнення по день звернення до суду становить 83636 гривень 36 копійок.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у їх сукупності та дійшов до остаточного рішення у справі на підставі власних припущень без обґрунтування своїх висновків будь-якими іншими доказами.

Звертає увагу на те, що в обґрунтування позову посилався фактично на два основні моменти - відсутність волевиявлення при написанні заяви про звільнення та порушення законодавства з боку відповідача (звільнення з неіснуючої посади).

Щодо першого, вказує, що суд обмежився посиланням на практику ВСУ у подібних справах, не вивчаючи обставин даної конкретної справи, та відхилив подані позивачем докази, мотивуючи це «критичним ставленням» суду. Щодо другого - взагалі не проігнорував таку підставу позову та не навів мотиви відхилення доводів позивача.

Вказує, що поза увагою суду залишилась та обставина, що заяву про звільнення, яка стала підставою для його звільнення, він написав 04 березня 2024 року, фактично перебуваючи на лікарняному, що підтверджує факт здійснення на нього тиску з боку керівництва.

Скаржник зазначає, що суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він не був присутнім під час написання заяви про звільнення. Але при цьому, суд не врахував, що свідок повідомив суду якими діями керівника ОСОБА_3 здійснювався тиск, не просто морально-психологічний, але і з застосуванням погроз та спроб застосувати фізичну силу.

Щодо звільнення позивача з неіснуючої посади, скаржник звертає увагу, що згідно наказу ПрАТ «УДП» від 29.11.2023 року №804-ОП, з 01 березня 2024 року посада начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації була скорочена та перестала існувати, тому вважає, що його не могли звільнити з неіснуючої посади.

У відповідь на апеляційну скаргу представником ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» - Суріловою Л.О. подано відзив. В обґрунтування відзиву зазначає, що ОСОБА_1 04 березня 2024 року власноруч склав заяву на ім`я генерального директора ПрАТ «УДП» Дмитра Москаленко про звільнення його з посади за угодою сторін з 05 березня 2024 року, яка стала підставою видання наказу від 05 березня 2024 №149-Б. Із наказом про звільнення від 05 березня 2024 № 149-Б позивач був ознайомлений в той же день, копію наказу отримав, про що свідчить його власноручний підпис на наказі, заперечень щодо звільнення не мав.

Крім цього, на час на час видачі наказу про звільнення - 05 березня 2024, позивач не виявив наміру анулювати таку домовленість. Жодної заяви про такий намір до ПрАТ «УДП» від ОСОБА_1 не надходило.

Щодо тверджень позивача про вчинення стосовно нього психологічного тиску, примусу, спроб проникнення до орендованого житла та застосування фізичної сили, то усі ці обставини не були підтверджені жодними належними доказами.

Вказує, що позивачем не надано ані письмових доказів (заяви, листи, доповідні записки, скарги, претензії тощо), ані електронних доказів (скріни листування, аудіо, відео записи розмов, записи з відеокамер, тощо) на доведення вищенаведених обставин.

На думку представника відповідача, покази єдиного свідка ОСОБА_4 не можуть бути визнані належним доказом, з огляду на їх суб`єктивний характер та сумнівність, так як вказаний свідок не може знати усі обставини звільнення позивача, а інші свідчення не мають відношення до предмету спору і не можуть бути об`єктивними доказами на підтвердження вимог позивача). Окрім того, ОСОБА_4 знаходився на лікарняному з 28 лютого 2024 року по 04 березня 2024 року включно, що підтверджено електронними листками непрацездатності № 21117009-1 та № 21164903-1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Явон А.В. підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача, ПрАТ «УДП» - Промах А.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень, викладених у відзиві на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 31 травня 2023 року ОСОБА_1 працював в ПрАТ «УДП» на різних посадах, перед звільненням - на посаді начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки, заведеної на ім`я позивача (а.с.7-8).

Наказами генерального директора ПрАТ «УДП» №196 від 01 серпня 2023 року та №793-ОП від 27 листопада 2023 року була змінена організаційна структура ПрАТ «УДП», а також введений в дію штатний розпис берегових підрозділів (а.с.10, 11 зворот).

01 січня 2024 року ОСОБА_1 був попереджений про скорочення посади начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації. Одночасно ОСОБА_1 були запропоновані вакантні посади у ПрАТ «УДП» (а.с.18, 19-20).

В період з 28 лютого по 01 березня 2024 року, а також з 02 березня по 04 березня 2024 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується Витягами з листів тимчасової непрацездатності (а.с.29,30).

04 березня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву генеральному директору ПрАТ «УДП», якою просив звільнити його з займаної посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України з 05 березня 2024 року (а.с.140).

Наказом генерального директора ПрАТ «УДП» №149-Б від 05 березня 2024 року (а.с.9) ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.9).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору, є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 № 9 роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП.

Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання оскарження звільнення у зв`язку із нібито вчиненням роботодавцем примусу, і висловлена однозначна позиція з приводу того, що доведення факту написання заяв про звільнення під тиском керівництва не може ґрунтуватися на припущеннях, а має підтверджуватися об`єктивними доказами (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 375/1390/20, від 16.02.2022 у справі № 591/4938/18).

Важливим також є правовий висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18: «Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 у справі № 761/35483/20 (провадження № 61 -2604св22): «Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц та від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги про поновлення на роботі не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, судом не встановлено у діях відповідача порушень трудового законодавства, які могли би бути визнані судом істотними та такими, що обумовлюють відновлення порушеного права позивача, відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, доказів протилежного суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 04 березня 2024 року власноруч склав заяву на ім`я генерального директора ПрАТ «УДП» Дмитра Москаленко про звільнення його із займаної посади за угодою сторін з 05 березня 2024 року (а.с. 24), яка, в свою чергу, стала підставою для видачі Наказу № 149-Б від 05.03.2024 року генерального директора ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» Дмитра Москаленка про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України 05 березня 2024 року (а.с. 159).

Позивач не заперечував ані проти факту подання ним вказаної заяви про звільнення 04.03.2024 року, ані проти факту видачі Наказу № 149-Б від 05.03.2024 про звільнення, який є чинним і не скасованим.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на час видачі наказу про звільнення, позивач не заявив про відкликання поданої ним заяви про звільнення, заяви про залишення на роботі до ПрАТ «УДП» не надходило, а відтак, сторонами була досягнута домовленість про припинення трудових відносин, були визначені дата та умови розірвання трудових відносин.

Доводи позивача про те, що заява про звільнення була ним написана під час перебування на лікарняному, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки положення трудового законодавства не містять вимог щодо обов`язкової роботи працівника у даний період. Тобто, працівник має право скласти заяву про звільнення, перебуваючи в цей момент на лікарняному, у відпустці чи у відрядженні.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що волевиявлення на звільнення у нього не було, а заяву про припинення трудового договору він написав під тиском відповідача.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У порушення наведених процесуальних норм, позивач не надав суду належних та достатніх доказів таких дій (погроз, примусу тощо) з боку роботодавця.

Позивачем до позовної заяви були додані копії написаних ним власноруч заяв від 27 лютого 2024 року про звільнення його із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України з посиланням на те, що такі були написані 28 лютого 2024 року (а.с. 21-23).

Проте сам по собі факт наявності цих заяв, написання яких власноруч ОСОБА_1 не заперечував, не свідчить про їх недійсність та (або) наявність примусу з боку роботодавця до їх написання працівником.

Надані позивачем копії власноруч написаної заяви та наказу по звільнення, з яким позивач у той же день ознайомився, свідчать про правомірність дій роботодавця та вільне волевиявлення позивача, підтверджене належними письмовими доказами.

Посилання апелянта на те, що його було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач з 28 лютого 2023 року по 04 березня 2024 року включно перебував на лікарняному, звільнений за угодою сторін за його заявою з 05 березня 2024 року, тобто в перший робочий день після лікарняного.

Погрози з боку роботодавця щодо можливого призову на військову службу, як і погрози застосування фізичного насильства об`єктивними доказами по справі не підтверджені, до правоохоронних органів з цього приводу позивач не звертався.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку показам свідка ОСОБА_4 , обґрунтовано не взяв їх до уваги, оскільки вказаний свідок не був присутнім під час написання заяви прозвільнення позивачем, крім того покази цього свідка щодо примусу написання ОСОБА_1 заяви на звільнення, не узгоджуються з іншими наявними у справі доказами (заявами ОСОБА_1 від 27 лютого 2024 року і 04 березня 2024 року, написання яких власноруч ОСОБА_1 не заперечував, підписання ОСОБА_1 наказу від 05 березня 2024 року про звільнення і не зазначення при цьому заперечень з приводу звільнення із зазначеної в наказі підстави), а відтак, самі по собі покази свідка не можуть бути покладені в основу судового рішення про задоволення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції також критично оцінює показання свідка ОСОБА_4 з огляду на те, що свідок ОСОБА_4 не заперечував того, що сам також написав заяву про звільнення і був звільнений з роботи за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) і законність такого звільнення також оскаржує в суді в іншій справі, про що свідчить копія ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.04.2024 року про відкриття провадження у справі №362/2232/24 (а.с. 149).

Доводи позивача про звільнення його з неіснуючої посади оскільки новий штатний розпис був введений в дію на підприємстві відповідача з 01 березня 2024 року, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки на час вирішення питання про зміни до штатного розпису підприємства відповідача посада позивача існувала.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхиляє.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

РішенняБориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А