КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/7155/2025
Справа № 756/2618/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Яценко Н.О., ухвалене в м. Київ 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , 2019 року народження, для цього визначити такі способи участі у вихованні сина без участі ОСОБА_2 : систематичне проведення часу сина з ним тричі на місяць, а саме другі, треті та четверті вихідні місяця, з 16:00 п`ятниці до 21:00 неділі включно, тобто не менш двох діб поспіль кожного разу; проведення ОСОБА_1 відпустки з сином на території України у літній період строком 21 доба, а саме з 5 серпня включно щороку, також взимку з 5 по 15 січня щороку; надати йому відповідне рішення суду для щорічного виїзду ОСОБА_3 , 2019 року народження, у його супроводі з урахуванням дороги для літнього відпочинку за кордоном впродовж 21 дня з 25 червня включно щороку й в зимовий період з 15 грудня включно щороку упродовж 15 днів. В разі невикористання ОСОБА_1 можливості проведення часу з сином за кордоном, лишити за ним право проведення відповідного часу з сином в Україні; будь-які погоджені зміни з відповідачем в датах та часі вважати дійсними лише за письмової згоди обома сторонами у довільній формі.

Позов мотивував тим, що перебував з відповідачем у шлюбі, розірваному рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року. Під час шлюбу сторонами народжено спільну дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з відповідачем.

ОСОБА_2 чинить їм з сином перешкоди у спілкуванні, забороняючи бачитись довше двох годин і лише на вихідних, лише у її присутності, що обмежує спілкування та зводить його до абсолютно формального. ОСОБА_1 проживає за 98 км. від Києва, при цьому ОСОБА_2 не дозволяє дитині ночувати у нього, проводити вихідні разом, не дозволяє забирати дитину з садка на робочому тижні, коли ОСОБА_1 буває у Києві, щоб привезти його до неї.

Досудове врегулювання спору з ОСОБА_2 позитивних результатів не дало, до органу опіки та піклування він не звертався, оскільки відповідач повідомила, що не буде виконувати їх рішення.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року позов задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та спілкуванні з сином - ОСОБА_3 , 2019 року народження, для цього визначити такі способи участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , 2019 року народження шляхом спілкування з ним у такому порядку: першу, другу, третю суботу місяця з 09:00 год. до 19:00 год., а також першу і третю неділю місяця з 09:00 год. до 14:00 год. без супроводу матері ОСОБА_2 ; спільний літній відпочинок з 25 червня включно щороку протягом 15 днів, в межах України та в супроводі матері ОСОБА_2 за попередньою домовленістю між батьками; спільний зимовий відпочинок з 15 грудня включно щороку упродовж 10 днів, в межах України та в супроводі матері ОСОБА_2 за попередньою домовленістю між батьками.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що судом не взято до уваги, що дитині потрібні не побачення, а участь батька у його житті та вихованні, проте суд прийняв до уваги лише побажання відповідача та діяв виключно в її інтересах, а не в інтересах батька та дитини, яка має право на вільне спілкування з батьком нарівні з матір`ю.

Посилався на висновок органу опіки та піклування Оболонської районної державної адміністрації, яким вирішено за доцільне визначити певний графік спілкування батька з дитиною.

Вказував, що суд вважав доведеним факт чинення відповідачем перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні їх дитини, враховуючи, що батько без судового рішення позбавлений можливості приймати участь у спілкуванні із сином.

Пояснював, що на перших засіданнях відповідач взагалі не визнавала позовні вимоги і заперечувала проти них принципово, тобто була проти його спілкування з сином. Фактично вони розлучились з відповідачем в серпні 2021 року ще до широкомасштабного вторгнення, і ці півроку вона не відпускала дитину також, а зараз до її доводів додався ще воєнний стан.

Вказував, що посилання на вік дитини не є належною аргументацією, і що наодинці з ним дитина не виказувала жодної тривожності. Наголошував, що його не позбавлено батьківських прав, і дитина прагне спілкування з ним.

Зазначив, що має на праві власності новозбудований будинок на березі р. Десна в курортній зоні за 98 км. у Чернігівській області від місця проживання відповідача, однак відповідач наполягає на обмеженні спілкування чомусь саме в межах Київської області, котра простягається за 200 км. від місця її проживання в різні боки.

Заперечував аргументи відповідача, що батько може лишити сина за кордоном, як необґрунтовані, вказував, що має право виїзду за кордон, багаторазово виїздив і щоразу повертався. Дозвіл виїжджати за кордон тільки у супроводі відповідача вважав необґрунтованим.

Зауважував, що суд першої інстанції посилається у рішенні на висновок психолога за відсутності на те законних підстав та всупереч ч. 4 ст. 263 ЦПК України не взяв до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року в справі № 712/11527/17, від 14 червня 2023 року в справі № 760/31518/21, у яких Верховним Судом не визнано належним доказом висновок психолога, складений без спілкування психолога з дитиною та батьком, без вивчення матеріалів справи та без урахування фактичних обставин справи.

Вважав, що судом формально декларовано нормативно-правову базу та формально зазначено про прийняття до уваги позиції органу опіки та піклування, оскільки, зайнявши сторону відповідача та врахувавши її суб`єктивні побажання, суд фактично знехтував графіком, визначеним у обов`язковому у таких справах висновку органу опіки та піклування.

Посилався на неможливість виконання рішення суду в частині проведення спільного відпочинку з ОСОБА_2 , за умов наявності у нього дружини і доведеного факту постійних конфліктів з відповідачем, які також негативно відображаються на дитині.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постановах від 30 вересня 2021 року в справі № 176/1955/20, від 11 грудня 2019 року в справі № 753/15487/18 та інших, де зазначено, що в разі конфлікту між батьками суд призначає зустрічі малолітніх дітей та тим паче проведення канікул і відпусток з батьком без присутності матері.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції в частині незадоволення його вимог проведення часу сина з батьком за місцем його проживання в селі, зазначав, що воєнний стан не може бути достатньою підставою для цього, оскільки і у м. Києві немає абсолютної безпеки в цьому плані, а ОСОБА_2 , до того ж, гуляє з дитиною під час повітряної тривоги на іншому кінці міста. Недоречність посилань на воєнний стан як неможливість проведення спільного часу батька із сином з ночівлею також підтверджується судовою практикою вже після початку воєнних дій.

Вказував, що графік спілкування, визначений судом, не враховує віддаленість місця проживання батька від місця проживання відповідача і дитини, і проїзд до с. Максим Чернігівської області 6 разів на місяць, загалом близько 1200 км., позбавить вихідних ОСОБА_1 та фізично виснажить дитину.

Зазначив, що суб`єктивне заперечення відповідача проти графіку спілкування з дитиною, запропонованого ОСОБА_1 , не може бути взяте судом до уваги, оскільки суперечить принципу рівності права батька з матір`ю на спілкування.

Зауважував, що відмовляючи у виїзді за кордон, суд безпідставно позбавив дитину можливості спілкування зі старшим братом Платоном, який на сьогоднішній день перебуває в Ірландії.

Наголошував, що суд першої інстанції при вирішенні спору на зазначені у в мотивувальній частині власного рішення норми матеріального права фактично уваги не звернув та не врахував інтереси дитини.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказувала, що судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з урахуванням інтересів дитини відповідно до її віку та встановлених обставин.

Вказувала, що в апеляційній скарзі позивач зазначає, що йому чинять перешкоди у спілкуванні з дитиною, про що він не надав жодного підтвердження, крім самого факту звернення до суду, і одночасно зазначав, що ОСОБА_2 дозволяє бачити сина на вихідних по 5 годин, що є суперечливими твердженням. Насправді вона ніколи не перешкоджала батькові спілкуватися з сином, а лише просила позивача діяти в інтересах дитини, якій п`ять років і яка відвідує садочок, по вихідних розвиваючі та спортивні заняття.

Вказувала, що переїзди кожні вихідні з м. Києва до с. Максим Чернігівської області для дитини такого віку завдаватимуть більше шкоди, ніж користі, оскільки дитина буде втомлюватись, перебуваючи в дорозі мінімум 2 години в одну сторону, змінюючи звичне середовище, щоб наступного дня знову повертатися до м. Києва, його звичний щоденний графік порушуватиметься, що викликатиме у дитини стрес та дратівливість. Позивачу, з його слів, не зручно їздити по 2 години в м. Київ в обидві сторони в один день, бо він втомлюється, при цьому, вважає, що для п`ятирічної дитини це цілком нормальне навантаження.

Вказувала, що позивач має роботу в м. Києві, є власником та директором двох підприємств, отже їздить на роботу до м. Києва і має змогу бачитись з сином, враховуючи власний графік та інтереси.

Також вважала, що м. Київ є найбільш захищеним містом в Україні та більш відділеним від кордону з рф, ніж будинок позивача, з точки зору потенційної загрози вторгнення через Чернігівщину.

Позивач стверджує, що не проживає з нею та сином з моменту розлучення з серпня 2021 року, та що півроку не бачився з сином, якого не відпускала відповідач. В той же час зазначає, що до початку війни в 2022 році він бачився з сином, тобто надає суперечливі твердження.

Пояснювала, що заперечує проти виїзду дитини за кордон чи у відпустку по Україні без супроводу матері до досягнення певного віку дитини та проти поїздок кожні вихідні до с. Максим з ночівлею, оскільки дитина має постійне місце проживання, певний встановлений розпорядок дня, а постійні переїзди в п`ятирічному віці не стануть корисними для здоров`я дитини і не відповідатимуть його інтересам.

Зазначала, що в даному випадку батько керується лише своїм бажанням та не враховує інтереси матері, яка теж має право на проведення саме вихідних, а не будніх днів з дитиною.

Вважала, що в частині позовних вимог щодо проведення часу з сином по вихідних суд задовольнив інтереси батька в повній мірі, визначивши йому спосіб участі у вихованні дитини по вихідних без супроводу матері.

Щодо проведення відпустки позивача з сином, вважала, що судом прийнято цілком виважене і справедливе рішення, оскільки не можна чітко передбачити кожного року одну певну дату, враховуючи робочі графіки сторін, стан здоров`я сторін та дитини, інші обставини. Питання, за чий рахунок відбуватиметься супровід матері, не вирішувалося під час розгляду справи в суді першої інстанції, тому не може переглядатися і в апеляційній інстанції.

З апеляційної скарги вона дізналася, що позивач має дружину, однак про зареєстрований шлюб в суді першої інстанції він не повідомляв і не надавав докази. Тож в апеляційній скарзі позивач просить суд, щоб дитина проводила відпустку з незнайомою жінкою, не питаючи згоди на це ані самої жінки, ні у дитини.

Щодо посилань позивача на неможливість спілкування ОСОБА_3 зі старшим братом, вказувала, що це не відноситься до предмету позову, оскільки таких вимог не заявлялося позивачем.

Щодо виїзду дитини за кордон з позивачем, вказувала, що ці відносини регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», якими передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків.

Вважала, що суд правильно встановив обставини справи з урахуванням інтересів дитини відповідно до її віку, психологічного та фізичного розвитку, та визначив супровід матері під час літнього та зимового відпочинку, оскільки крім іншого позивач має певні психологічні проблеми, неврівноваженість в поведінці, сам говорить про те, що був комісований, але приховує факт, з яких підстав він був комісований, за якою статтею при проходженні ВЛК. Спираючись на свій минулий досвід спільного проживання з позивачем, вона не може бути наразі бути впевненою, що він сам не потребує певної психологічної підтримки.

Вказувала, що практика Верховного Суду щодо неврахування висновку психолога, яким рекомендовано обмежити дитині спілкування за батьком, не може бути застосована судом до спірних правовідносин, тому що в даній справі психолог таких рекомендацій не надавала, тобто цим висновком ніяким чином права батька на спілкування з дитиною не обмежуються, і позивач сам визначив у своїх позовних вимогах бажану для нього кількість побачень з сином - тричі на місяць.

Посилалася на практику Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року в справі № 754/9026/16-ц, згідно якої, якщо між дитиною та батьком немає психологічного зв`язку й дитина з огляду на її вік і тривале проживання з матір`ю повноцінно не сприймає його як батька, зустрічі батька з дитиною доцільно проводити у присутності матері; в постанові від 27 червня 2019 року в справі № 643/16210/17 про те, що визначення порядку участі батька у вихованні дитини в усі передвихідні та вихідні дні є неприйнятним, оскільки порушуються права дитини на спілкування з матір`ю у вільний від занять у школі час.

Зазначала, що наданий нею висновок психолога має рекомендаційний характер і був оцінений судом у сукупності з іншими доказами. При цьому психолог спілкувалася з дитиною, а процесуальних прав ознайомлюватися з матеріалами даної судової справи психолог не має, це не входить до її компетенції.

Вказувала, що згідно практики Верховного Суду, суд може відступити від висновку органу опіки та піклування, адже оцінює всю сукупність доказів та звертає увагу на прихильність дитини.

Вказувала, що у неї є необхідність долучити до матеріалів справи докази на підтвердження того, що позивач є власником та керівником підприємств ТОВ «Зерно-Злато Київ» і ТОВ «АДЖ», які знаходяться в м. Києві, на підтвердження того, що ОСОБА_1 працює в м. Києві. Раніше вона не могла надати ці докази, оскільки дізналася про місце роботи позивача від виконавчої служби, коли подала рішення щодо призначення аліментів до суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, розірваному рішенням Оболонського районного суду м. Києва 22 червня 2023 року в справі № 756/6156/23 (а. с. 4) та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).

ОСОБА_2 зареєстрована та проживає разом з дитиною у АДРЕСА_1 (а. с. 8, 15)

ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у АДРЕСА_2 (а. с. 11).

Згідно військового квитка НОМЕР_1 , ОСОБА_1 виключений з військового обліку за ст. 37 п. 6 пп. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а. с. 40).

Згідно довідки ТОВ «Алві Консалтинг» від 08 жовтня 2024 року, ОСОБА_3 , 2019 року народження, дійсно є членом гімнастичного клубу та відвідує заняття один раз на тиждень (субота з 12:00) за програмою «Розвиваючої гімнастики», категорія «Новачки» (а. с. 60).

Згідно довідки ГО «Асоціація дитячого плавання» від 11 листопада 2024 року, ОСОБА_3 , 2019 року народження, дійсно відвідує персональні заняття з плавання з жовтня 2024 року 2 рази на тиждень у супроводі його матері ОСОБА_2 (а. с. 61).

Згідно довідки ГО «Ролерклуб Лідер» від 28 листопада 2024 року, ОСОБА_3 , 2019 року народження, дійсно відвідує персональні заняття з роликового спорту в роллер клубі «Лідер» з квітня 2024 року 1 раз на тиждень у супроводі його матері ОСОБА_2 (а. с. 62).

Згідно консультативного висновку психолога ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» від 27 листопада 2024 року, психологом оглянуто дитину ОСОБА_3 в присутності матері ОСОБА_2 , надано оцінку психомоторного стану і функцій. Зазначено, що дитина в контакт встановлює поступово, проявляє активний інтерес до співпраці. Помітні ознаки тривожності у поведінці. При бесіді про родину, самостійно починає розповідати про сварку матері з батьком, в якій батько поводив себе агресивно. Тата вважає «наполовину добрим, наполовину злим». Проявляє бажання спілкуватися, проводити час з татом, але без тривалого розставання з матір`ю у звичній для себе обстановці. При виконанні завдань шукає підтримки матері. Рекомендовано дотримуватися звичного ритму життя для зниження тривожності дитини, уникати стресових ситуацій, дотримуватися режиму активності/відпочинку, роботи з психологом (а. с. 59).

Згідно висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 104-3839 від 07 травня 2024 року, комісійно Службою та Облонським районним у м. Києві центром соціальних служб, 11 квітня 2024 року було проведено обстеження житлово-побутових умов дитини в родині матері та встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 знаходиться на 6 поверсі 9-поверхового будинку, належить на праві власності ОСОБА_4 , складається з трьох кімнат. В даному помешканні зареєстровані та проживають ОСОБА_4 (сестра матері/тітка дитини), ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_3 (дитина). Під час обстеження умов проживання вдома були баба і мати. ОСОБА_6 під час візиту знаходився в дитячому садочку. Умови проживання задовільні. Квартира охайна, чиста, облаштована необхідними меблями, побутовою технікою та предметами домашнього вжитку. ОСОБА_3 з мамою займають окрему кімнату, в якій є окреме спільне місце, шафа для одягу, місце для навчання та розвитку, одяг, взуття за віком та сезоном, харчування на належному рівні. ОСОБА_6 відвідує дитячий садочок Montessori Kids Space, на базі якого займається хореографією, айкідо, гімнастикою та музикою, додатково займається вивченням англійської мови та роликами. Мати працює педагогом у дитячому садку Montessori Kids Space.

В ході обстеження мати повідомила, що не заперечує проти побачень батька з дитиною та жодним чином не чинить перешкод, але зауважила, що батько зустрічається з сином рідко, ці зустрічі є короткостроковими. Під час бесіди мати зазначила, що ОСОБА_6 емоційно реагує на спілкування з батьком, після чого їй доводиться заспокоювати дитину.

У письмових поясненнях мати надала свої пропозиції щодо графіку визначення способів участі батька у вихованні малолітнього сина, в яких просила визначити наступний графік спілкування: другі та четверті вихідні місяця, з 9:00 до 14:00 в її присутності та без виїзду за межі м. Києва.

Відповідно до акту обстеження умов проживання та акту оцінки потреб сім`ї, складеного Гончарівською селищною радою Чернігівського району Чернігівської області, за адресою проживання батька, а саме АДРЕСА_2 , з`ясовано наступне. Двоповерховий приватний житловий будинок, який складається з п`яти кімнат, кухня, 2 ванних кімнати, електропостачання, твердопаливний котел. Умови проживання задовільні, є вся необхідна побутова техніка та меблі, продукти харчування в достатній кількості, наявна окрема дитяча кімната з необхідними меблями та іграшками. За даною адресою ОСОБА_1 проживає один, працює у ТОВ «Ясна+» заступником директора, надає кошти на утримання дитини. Довідки про відсутність заборгованості по аліментах, довідки про доходи та характеристики за місцем роботи батько не надав.

На засіданні були присутні обоє батьки дитини.

Батько повідомив, що останній місяць мати майже не надає йому можливості спілкуватися з сином. обмежуючи ці зустрічі двома годинами на тиждень. Оскільки він проживає у Чернігівській області, то на дорогу до Києва витрачає приблизно одну годину часу. Він би хотів проводити з сином більше часу, мати можливість забирати його до свого будинку і відпочивати з ним за кордоном, разом з його старшим сином від попереднього шлюбу. Він пропонував матері надавати на утримання сина 10000 грн. на місяць, проте одного разу мати дитини сказала йому, що син даних коштів не отримає, оскільки всі вони будуть витрачені на адвокатів. Тому він перераховує 2000 грн. на місяць, як мінімальний розмір аліментів, встановлений законом.

Мати зазначила, що виховує та утримує сина самостійно. З 08:00 до 17:00 ОСОБА_6 перебуває у садочку та відвідує гуртки. Після того, як мати забирає сина, вони йдуть гратись на дитячий майданчик або кататись на велосипедах/роликах. Вдома вони читають книжки, граються у різні ігри, які обирає хлопчик. Вона приділяє багато уваги фізичному, розумовому та психологічному розвитку сина. Ніч з суботи на неділю є «дуже критичною», оскільки хлопчик може захворіти в садочку в у нього в цю ніч може піднятися температура. В такому випадку мати залишається з сином, тиждень вона його лікує, а другий тиждень іде на відновлення. У неділю вони готуються до садочка, обговорюють меню на тиждень, обирають одяг. Зустрічі батька з сином носять хаотичний характер. Він приходить коли захоче, не цікавлячись, чим у цей час зайнятий син, і після цих зустрічей матері доводиться заспокоювати хлопчика, оскільки він занадто збуджений. Були випадки, коли батько брав сина і не повертав вчасно, чим порушував його розпорядок дня. Іноді батько обіцяв прийти, але не приходив і матері доводилось заспокоювати сина, який чекав на цю зустріч. Вона занепокоєна тим, що батько зловживає алкоголем, палить цигарки, може палити коноплю. Під час спільного проживання і зараз батько може підняти на неї голос, ображати її в присутності сина, принижувати.

З метою мирного вирішення спору батькам було запропоновано звернутися за допомогою до медіаторів. Мати одразу погодилась. Батько, після запитань щодо статистики роботи медіаторів і неможливості секретаря комісії надати точну інформацію в цифрах, відмовився.

На підставі вищевикладеного, виходячи з інтересів дитини, Оболонська РДА вважала за доцільне рекомендувати суду визначити способи участі ОСОБА_1 у вихованні сина шляхом спілкування з ним у такому порядку: у перші та треті вихідні кожного місяця з 18:00 п`ятниці до 14:00 неділі; спільний відпочинок протягом 7 днів під час зимових канікул та 21 день під час літніх канікул за умови своєчасного (не пізніше ніж за два тижні, що передує даті запланованого відпочинку) попередження ОСОБА_2 (а. с. 30 - 32).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 долучені нові докази, а саме роздрукована інформація з ЄДРПОУ щодо юридичної особи ТОВ «Зерно-Злато Київ» та ТОВ «АЛЖ», при цьому відповідач посилалася на те, що не могла надати ці докази раніше, оскільки дізналася про місце роботи позивача з виконавчої служби, коли подала рішення щодо призначення аліментів до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, у відзиві на апеляційну скаргу не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів. Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ст. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не обґрунтувала неможливість подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша, друга та третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (частина перша статті 18 СК України).

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Способом захисту прав може бути пред`явлення позову про зміну способу участі у вихованні дитини, який визначений рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, наприклад, пов`язаних із віком дитини, як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну способу участі у вихованні дитини, який визначений рішенням суду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року в справі № 932/665/20 (провадження № 61-7201св24)).

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) вказано, що в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері.

В постанові Верховного Суду від 29 серпня 2024 року в справі № 453/1494/22 (провадження № 61-6663св24) зазначено, що встановлюючи порядок побачень батька з донькою, апеляційний суд повною мірою не погодився з висновком органу опіки та піклування. З метою забезпечення реалізації прав позивача на участь у вихованні, розвитку та спілкування з малолітньою дитиною, врахувавши стан здоров`я дитини та її психоемоційний стан, необхідність особливого догляду, наявність між батьками конфлікту, який може бути поглиблено, взявши до уваги необхідність збереження родинних відносин та емоційного зв`язку між батьком і дочкою, а також керуючись якнайкращими інтересами дитини апеляційний суд визначив той порядок участі батька у її вихованні, який достатнім чином відповідає реальним обставинам справи, які склались на момент вирішення справи. При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про зобов`язання відповідачки не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 175/5360/13 (провадження № 61-37709св18)).

Суд першої інстанції визнав доведеним факт, що відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні та вихованні їх спільної дитини. Відповідачем рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності даних встановлених обставин фактичним обставинам справи не оскаржувалось.

Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що такі перешкоди нею ніколи не чинилися, відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що бажання позивача приймати участь у вихованні сина повністю узгоджується з його правами та обов`язками, покладеними на нього СК України, та відповідає правам малолітньої дитини.

Також суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що враховуючи постійне проживання дитини з матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обмеження побачень батька з сином призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

У справі, що переглядається, орган опіки та піклування, з урахуванням одержаних від обох сторін відомостей, за результатами спілкування з батьками, запропонував графік побачень позивача зі своїм сином.

Формально зазначивши, що судом прийнято до уваги позицію органу опіки та піклування, та не встановивши при цьому, що наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування є необґрунтованим або суперечить інтересам дитини, суд першої інстанції одночасно змінив запропонований у висновку органу опіки та піклування графік побачень на власний розсуд.

Так, судом першої інстанції встановлено графік побачень батька з дитиною у вихідні у першу, другу, третю суботу місяця з 09:00 до 19:00, а також першу і третю неділю місяця з 09:00 до 14:00, тобто без залишення дитини у батька на ніч, як це передбачалось висновком органу опіки та піклування і як просив позивач.

Відмова в позові в частині проведення часу сина з батьком за місцем проживання батька в с. Максим Чернігівської області з п`ятниці по неділю судом першої інстанції мотивована введенням в Україні воєнного стану, віком дитини, консультативним висновком психолога та запереченнями матері.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на те, що сам по собі вік дитини, яка станом на час розгляду справи досягла старшого дошкільного віку, та введення воєнного стану жодним чином не впливає на можливість ночівлі дитини у батька, а посилання відповідача у запереченні на позовну заяву на ймовірність вторгнення рф через Чернігівську область, потенційну небезпеку для життя та здоров`я дитини через близькість розташування військової частини від с. Максим, можливість мобілізації позивача на військову службу не є самі по собі підставою для обмеження позивача у спілкуванні з дитиною, оскільки є нічим не підтвердженими припущеннями.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно військового квитка НОМЕР_1 , ОСОБА_1 виключений з військового обліку за ст. 37 п. 6 пп. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а. с. 40), що виключає його мобілізацію в установленому законом порядку.

Апеляційний суд враховує, що матеріали справи не містять доказів щодо стану здоров`я дитини, в зв`язку з яким автомобільні поїздки до місця проживання батька двічі на місяць, як передбачено висновком органу опіки та піклування, були би фізично обтяжливими для дитини.

Доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що постійні переїзди у п`ятирічному віці не стануть корисними для здоров`я дитини, яка має постійне місце проживання та певний встановлений розпорядок дня, і не відповідатимуть інтересам сина, не підтверджені належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просила врахувати відвідування дитиною секцій, на підтвердження чого надала довідку ТОВ «Алві Консалтинг», згідно якої дитина відвідує заняття один раз на тиждень (субота з 12:00) довідку ГО «Асоціація дитячого плавання», згідно якої дитина відвідує персональні заняття з плавання двічі на тиждень, та довідку ГО «Ролерклуб Лідер», згідно якої дитина відвідує персональні заняття з роликового спорту в ролерклубі «Лідер» 1 раз на тиждень.

Разом із тим, надані довідки, крім однієї (ТОВ «Алві Консалтинг») не містять інформації щодо конкретного часу відвідування дитиною спортивних занять, а час відвідування ОСОБА_3 заняття в гімнастичному клубі ТОВ «Алві Консалтинг» в суботу о 12:00 збігається з графіком побачень батька і дитини, запропонованим самою ОСОБА_2 (з 09:00 до 19:00 суботи) .

Суд першої інстанції також помилково послався на консультативний висновок психолога, в якому психологом не надавалось будь-якої оцінки графіку побачень батька з дитиною, запропонованому органом опіки та піклування, не зазначено про ризики негативного впливу застосування такого графіку на дитину, а надані у висновку психолога рекомендації не суперечать застосуванню способу участі батька у вихованні дитини, визначеному у висновку органу опіки та піклування від 07 травня 2024 року № 104-3839.

Також апеляційний суд враховує, що до консультативного висновку психолога від 27 листопада 2024 року не долучено доказів на підтвердження кваліфікації психолога.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо супроводу матір`ю дитини під час зимового та літнього спільного відпочинку, апеляційний суд враховує, відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

В постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року в справі №176/1955/20 (провадження №61-11417св21) вказано, що з урахуванням установлених у цій справі обставин, за якими між сторонами склались неприязні стосунки, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з нею, при зустрічах батька з дітьми, з участю матері між ними виникають сварки в присутності дітей, суди правильно виходили з того, що вказана обставина, зокрема присутність при зустрічах матері, може негативно впливати на психологічний та емоційний стан дітей.

Доводи касаційної скарги про проведення зустрічей батька виключно у присутності матері є необґрунтованими, оскільки такі вимоги обмежують права батька та дітей на безперешкодне особисте спілкування.

Аналіз наведених вимог закону та правових висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що присутність матері під час спілкування батька і дитини допускається у виняткових випадках, оскільки є втручанням у право батька на особисте спілкування з дитиною.

Разом із тим, суд першої інстанції в своєму рішенні доповнив зимовий та літній спільний відпочинок батька і дитини умовою супроводу матері - відповідача ОСОБА_2 , будь-яким чином не мотивувавши необхідність такого супроводу, та не обумовив інтересами дитини побачення батька з дитиною присутність матері.

Судом першої інстанції також не враховано правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року в справі №176/1955/20 (провадження №61-11417св21), оскільки за наявності між сторонами конфліктних відносин, на які у процесуальних документах вказували як позивач, так і відповідач, і що тривале (10 днів взимку та 21 день влітку) вимушене перебування сторін разом, у випадку наявності між конфліктів між батьком та матір`ю, може негативно впливати на психологічний та емоційний стан дитини.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини ухвалене в результаті в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 по суті, апеляційний суд виходить із того, що Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування надано висновок щодо розв`язання спору № 104-3839 від 07 травня 2024 року, в якому запропоновано графік побачень позивача зі своїм сином.

Доказів на підтвердження того, що такий графік спілкування батька із дитиною буде суперечити інтересам дитини, апеляційним судом не встановлено.

Висновок опіки та піклування щодо графіку спілкування, є таким, що створює можливість для адекватного зв`язку між батьком і дитиною, має сприяти підтриманню родинних зв`язків та гармонійному розвитку дитини за присутності в її житті обох батьків. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, має право на особисте спілкування з сином, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

Аргументи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що позивач має певні психологічні проблеми та неврівноваженість в поведінці, а також повідомлені нею органу опіки та піклування та у відзиві на позовну заяву обставини щодо зловживання ним алкогольними напоями та наркотичними засобами, не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про необхідність врахування правових висновків Верховного Суду в постановах від 23 червня 2020 року в справі № 754/9026/16-ц та від 27 червня 2019 року в справі № 643/16210/17 є необґрунтованими, позаяк правові висновки, наведені у зазначених постановах, не є релевантними до спірних правовідносин.

Так, в постанові від 23 червня 2020 року в справі № 754/9026/16-ц, Верховний Суд дійшов висновку, якщо між дитиною та батьком немає психологічного зв`язку й дитина з огляду на її вік і тривале проживання з матір`ю повноцінно не сприймає його як батька, зустрічі батька з дитиною доцільно проводити у присутності матері; в постанові від 27 червня 2019 року в справі № 643/16210/17 зазначено про те, що визначення порядку участі батька у вихованні дитини в усі передвихідні та вихідні дні є неприйнятним, оскільки порушуються права дитини на спілкування з матір`ю у вільний від занять у школі час.

Разом із тим, у справі, що переглядається, такі обставини відсутні, з огляду на те, що відсутності психологічного зв`язку між дитиною і батьком судом першої інстанції не встановлювалось, навпаки сторони підтвердили наявність психоемоційного зв`язку між дитиною та батьком, та оскільки згідно графіку, запропонованого органом опіки та піклування у даній справі, визначено порядок участі батька у вихованні дитини не в усі передвихідні та вихідні дні, а двічі на місяць, тобто принцип гендерної рівності права батька та матері малолітньої дитини на батьківство в даному випадку є дотриманим.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає висновок опіки та піклування щодо графіку спілкування таким, що створює можливість для адекватного зв`язку між батьком і дитиною, має сприяти підтриманню родинних зв`язків та гармонійному розвитку дитини за присутності в житті дитини обох батьків, а отже, відповідає найкращим інтересам дитини.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, визначивши ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні дитини ОСОБА_3 , 2019 року народження, шляхом спілкування з ним в наступному порядку: у перші та треті вихідні кожного місяця з 18:00 п`ятниці до 14:00 неділі; спільний відпочинок протягом 7 днів під час зимових канікул та 21 день під час літніх канікул за умови своєчасного (не пізніше ніж за два тижні, що передує даті запланованого відпочинку) попередження ОСОБА_2 .

В частині вимог про надання ОСОБА_1 відповідного рішення суду для щорічного виїзду ОСОБА_3 , 2019 року народження, у його супроводі з урахуванням дороги для літнього відпочинку за кордоном впродовж 21 дня з 25 червня включно щороку й в зимовий період з 15 грудня включно щороку упродовж 15 днів, апеляційний суд враховує наступне.

Порядок виїзду з України дітей врегульовано п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року (зі змінами), яким передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Враховуючи вищевикладене, надання дозволу суду на тимчасовий виїзд дитини за кордон на невизначений час на майбутнє вимогами чинного законодавства не передбачено, і надання такого дозволу здійснюється судом в межах кожного конкретного випадку виїзду дитини за кордон.

Таким чином, позовні вимоги про надання ОСОБА_1 дозволу на щорічне проведення з дитиною відпустки за кордоном є необґрунтованими, не можуть бути вирішені в межах даного позову про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванню з дитиною і задоволенню не підлягають.

В постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року в справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22) зазначено, що правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Враховуючи вищевикладене, не підлягають задоволенню також вимоги ОСОБА_1 , згідно яких будь-які погоджені зміни з відповідачем в датах та часі він просив вважати дійсними лише за письмової згоди обома сторонами у довільній формі.

Апеляційний суд звертає увагу, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати її інтересам.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, визначивши способи участі позивача у вихованні дитини шляхом спілкування з ним в такому порядку: у перші та треті вихідні кожного місяця з 18:00 п`ятниці до 14:00 неділі; спільний відпочинок протягом 7 днів під час зимових канікул та 21 день під час літніх канікул за умови своєчасного (не пізніше ніж за два тижні, що передує даті запланованого відпочинку) попередження відповідача.

Такий графік порядок участі в спілкуванні із малолітньою дитиною є достатнім, таким, що відповідатиме принципу розумності, справедливості та збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному захисту інтересів дитини, сприятиме підтримці зв`язків між батьком і дитиною та буде відповідати розвитку малолітньої дитини, враховуючи вік, стан здоров`я, звички тощо.

У решті вимог позов ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення із наведених нижче вище підстав.

В частині задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у вихованні та спілкуванні з сином рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню з підстав, зазначених у апеляційний скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року в частині визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні задовольнити частково.

Визначити способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування з ним в такому порядку: у перші та треті вихідні кожного місяця з 18:00 п`ятниці до 14:00 неділі; спільний відпочинок протягом 7 днів під час зимових канікул та 21 день під час літніх канікул за умови своєчасного (не пізніше ніж за два тижні, що передує даті запланованого відпочинку) попередження ОСОБА_2 .

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року, яким ОСОБА_2 зобов`язано не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.