КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/4780/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва в складі судді Гребенюка В.В., ухвалене в м. Київ 25 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути на свою користь з АТ «СК «Країна» суму страхового відшкодування в сумі 50000 грн., зі ОСОБА_2 - матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 185421,70 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн., а також судові витрати в розмірі 2404,22 грн.

Позов мотивував тим, що 30 квітня 2016 року на вул. Миру в с. Балаклея Смілянського району Черкаської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 і ВАЗ 2119 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди належний йому автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2019 року в справі № 703/2371/19 встановлено вину ОСОБА_2 у порушенні п. 1.2, 2.3 «б» ПДР та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент скоєння ДТП транспортний засіб ВАЗ 2119 д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований в АТ «СК «Країна» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ/6365642 з лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, 50000 грн., франшиза не передбачена. Дефектними відомостями, складеними за наслідками огляду автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 , зафіксовано пошкодження автомобіля, деталі та частини, що підлягають ремонту (відновленню).

Згідно Звіту про оцінку автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 від 22 вересня 2016 року № 256, вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 217904,70 грн., величина втрати товарної вартості автомобіля складає 16517 грн., таким чином, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля, станом на 22 вересня 2016 року, визначена у сумі 234421,70 грн., в тому числі ПДВ за винятком вартості ремонтно-відновлювальних робіт. Крім того, оскільки внаслідок ДТП автомобіль зазнав ушкоджень, через які позивач далі не міг переміщуватись своїм ходом, він поніс витрати на його транспортування евакуатором в сумі 1000 грн.

13 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «СК «Країна» з заявою про виплату страхового відшкодування, однак листами від 10 червня 2020 року та від 10 липня 2020 року йому повідомлено про відмову у виплаті, оскільки пропущено строк, встановлений п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Пояснював, що 05 травня 2016 року надав до АТ «СК «Країна» повідомлення про ДТП з указанням усіх передбачених п. 33-1 ст. 33 Закону відомостей. Листом АТ «СК «Країна» від 05 травня 2016 року його було повідомлено про перелік документів, які він має надати для прийняття страховиком рішення за заявленим випадком: копію схеми місця ДТП, фотографії з місця ДТП, постанову суду про притягнення до адміністративної відповідальності, заяву про страхове відшкодування.

Листом АТ «СК «Країна» від 08 червня 2017 року № 5107/17 за результатами розгляду поданого ним повідомлення про ДТП від 05 травня 2016 року страховик повідомив, що для отримання страхового відшкодування він має надати заяву на виплату страхового відшкодування із зазначенням реквізитів для перерахування коштів, копію постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності винної особи, яка набрала законної сили.

Вважаючи, що перелічені документи мають бути надіслані страховику одним пакетом, він подав заяву про страхове відшкодування з переліченими у повідомленні від 05 травня 2016 року та листі від 08 червня 2017 року документами 13 травня 2020 року, після отримання постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, якою підтверджено вину ОСОБА_2 . При цьому, оскільки він не був учасником справи про адміністративне правопорушення № 703/2371/19, про винесення даної постанови він дізнався в лютому 2020 року, після чого звернувся до суду за отриманням завіреної копії постанови та надав її разом із заявою про страхове відшкодування та іншими документами до АТ «СК «Країна».

Вказував, що таким чином, від дати ДТП до звернення до АТ «СК «Країна» він вживав всіх вказаних у законі дій, які передбачені як передумова звернення за виплатою страхового відшкодування, збирав докази вини ОСОБА_2 , отже, вчиняв необхідні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика, а тому строк звернення до страховика про виплату страхового відшкодування пропущено ним з поважних причин.

Також повідомляв, що через пошкодження автомобіля зазнав суттєвих незручностей у пересуванні як в особистому житті, так і в роботі. Поки він не мав можливості користуватися своїм автомобілем, він вимушений був шукати інші засоби пересування, що спричиняло йому незручності. Крім того, автомобіль був придбаний ним у кредит, після ДТП він ще тривалий час виплачував заборгованість за кредитним договором, хоча фактично не міг користуватися автомобілем. При цьому автомобіль він ремонтував за власні кошти. Наведені обставини негативно впливають на його емоційний стан. Таким чином, він тривалий час зазнає стресу через постійні хвилювання і нервове напруження, не може спокійно спати вночі, відчуває виснаженість нервової системи, що відображається на його працездатності і на стосунках з оточуючими. Вважає, що необхідний і достатній розмір морального відшкодування складає 5000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, покласти на відповідачів судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 1166, 1194 ЦК України, правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 755/18066/15-ц, в яких звернуто увагу, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем був страховик.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17, зазначав, що твердження суду першої інстанції щодо ненадання доказів про вжиття заходів для отримання інформації про наявність страхового полісу у ОСОБА_2 та відповідно отримання страхового відшкодування, є помилковими, оскільки від дати ДТП до дати звернення до АТ «СК «Країна» він вживав всіх вказаних у законі дій, які передбачені як передумова звернення за виплатою страхового відшкодування, збирав докази вини ОСОБА_2 , отже вчиняв необхідні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика, тому строк звернення до страховика про виплату страхового відшкодування пропущено ним з поважних причин. Враховуючи вищевикладене, заявлені ним позовні вимоги до АТ «СК «Країна» є правомірними та підлягають задоволенню.

Вказував, що судом першої інстанції не надано правової оцінки встановленим постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області обставинам як преюдиційним для розгляду даної справи, з огляду на що вина ОСОБА_2 у скоєнні ДТП є доведеною, однак в ході розгляду справи ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України не застосовано.

Крім того, дефектними відомостями зафіксовано пошкодження належного позивачу автомобіля, деталі та частини, які підлягають заміні чи ремонту (відновленню). Згідно Звіту про оцінку автомобіля від 22 вересня 2016 року № 256, встановлено вартість завданого йому матеріального збитку. Крім того, оскільки внаслідок ДТП його автомобіль було пошкоджено, він поніс витрати на його транспортування евакуатором в сумі 1000 грн.

Вважав, що таким чином, судом першої інстанції необґрунтовано не надано належної правової оцінки тому, що встановлено і підтверджено належними і достовірними доказами завдані належному йому автомобілю ушкодження, протиправність дій ОСОБА_2 та наявність його вини в скоєнні ДТП, в якій завдано ці ушкодження, причинно-наслідковий зв`язок між винними та протиправними діями ОСОБА_2 та завданим позивачу матеріальним збитком.

Наводив зміст ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», п. 2.2 Правил дорожнього руху, вказував, що жодним доказом у справі не підтверджено, що ОСОБА_2 здійснював керування автомобілем без законних підстав. Навпаки, постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2019 року в справі № 703/2371/19 встановлено, що саме ОСОБА_2 керував автомобілем ВАЗ 2119 та спричинив ДТП, що призвело до отримання автомобілями механічних пошкоджень, чим спричинено матеріальної шкоди власникам майна. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ні ОСОБА_2 , ні власником транспортного засобу не заявлено про відсутність законних підстав для керування ОСОБА_2 автомобілем чи про перебування ним у трудових відносинах з власником автомобіля, про титульне володіння транспортним засобом.

Посилався на п. 22.1 ст. 22, ст. 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», постанову Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-691цс15, правові висновки Верховного Суду в постановах від 30 жовтня 2019 року в справі № 753/4696/16-ц, від 21 лютого 2020 року в справі № 755/5374/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17.

Наголошував, що розмір матеріального збитку, завданого йому пошкодженням автомобіля, згідно зі Звітом про оцінку автомобіля від 22 вересня 2016 року № 236 складає 234421,70 грн., вартість послуг евакуатора 1000 грн., розмір страхового відшкодування згідно з полісом становить 50000 грн. Оскільки вартість матеріального збитку, завданого йому пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 , перевищує передбачений полісом ОСЦПВ розмір страхового відшкодування, то зі ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та вказаним в полісі розміром страхового відшкодування в сумі 185421,70 грн.

Не погоджувався з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на його користь суми відшкодування моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц, не надано належної правової оцінки тим обставинам, що діяльність позивача як підприємця пов`язана з постійними роз`їздами, і через пошкодження автомобіля він зазнав суттєвих незручностей як в особистому житті, так і в роботі, крім того, автомобіль був придбаний у кредит, і після ДТП позивач тривалий час виплачував заборгованість за кредитом, хоча фактично не міг користуватися автомобілем, тривалий час зазнавав стрес через постійні хвилювання і нервове напруження, не міг спокійно спати, відчував виснаженість нервової системи, що відображалося на його працездатності та стосунках з оточуючими, тому необхідний і достатній розмір морального відшкодування складає 5000 грн. Моральна шкода не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого. Тому заподіяна йому моральна шкода, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини ОСОБА_2 , пошкодження автомобіля, має бути компенсована останнім.

Від відповідача АТ «СК «Країна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки рішення ухвалене відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наголошував, що судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення вірно зазначені фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Вказував, що виключно після отримання страховиком заяви про страхове відшкодування у нього виникає обов`язок щодо прийняття рішення по страховій справі. Повідомлення про ДТП є іншим документом за своєю правовою природою, в зв`язку з отриманням якого у страховика не виникає обов`язку щодо здійснення виплати страхового відшкодування.

Зазначив, що у апеляційній скарзі позивач посилається на той факт, що він вважав, що зазначені документи мають бути надані страховику одним пакетом, а саме тому строк звернення до страховика про виплату страхового відшкодування пропущений через незалежні від нього причини, проте ця причина, на думку відповідача, є голослівною, не відповідає дійсності та не підтверджена жодними доказами по справі.

Крім того, АТ «СК «Країна» листом від 06 червня 2017 року зверталося до позивача з проханням надати заяву на виплату страхового відшкодування із зазначенням реквізитів для перерахування коштів. Постанову суду про притягнення до адміністративної відповідальності винної особи, яка набрала законної сили, Товариство не вимагало, а просило надати лише у разі наявності.

Однак, незважаючи на вищевикладене, заяву про виплату страхового відшкодування з приводу ДТП, яка мала місце 30 квітня 2016 року, було подано до АТ «СК «Країна» лише 13 травня 2020 року, тобто позивач не виконав покладені на нього обов`язки, порушив строки, передбачені спеціальною нормою права, та прострочив подання заяви більше, ніж через чотири роки з моменту скоєння ДТП, таким чином, саме через неналежне виконання обов`язків з боку позивача у АТ «СК «Країна» відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування та погодження з заявленими позовними вимогами.

Вказував, що відповідно до положення п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону для вирішення питання, чи виник у страховика обов`язок зі сплати страхового відшкодування та для правильного застосування висновку Великої Палати Верховного Суду правове значення має факт звернення потерпілої особи до страховика, а не до особи, яка завдала шкоди. При цьому за викладеними в рішенні обставинами потерпіла особа в межах строків, установлених п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону, до страховика не зверталася й не набула права на відшкодування шкоди шляхом отримання страхової виплати.

Крім того, вважав, що не можна застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року в справі № 147/66/17 як на правову підставу для задоволення позову до АТ «СК «Країна», оскільки матеріали справи не містять доказів, що останнім здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та пропущення річного строку через незалежні від потерпілої особи причини, що надало би право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика.

Наголошував, що страховиком протягом всього часу вживалися необхідні заходи та виконувалися покладені обов`язки щодо розслідування події, яка містить ознаки страхового випадку, тобто направлялися запити до компетентних органів, здійснено огляд пошкодженого майна, повідомлено позивача про необхідність подання страховику заяви про страхове відшкодування, тощо.

Вказував, що на підставі вищевикладеного судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що вчасне звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування залежало виключно від власного бажання та волевиявлення позивача, чого ним з невідомих причин зроблено не було, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник АТ «Страхова компанія «Країна» заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися шляхом направлення судових повісток-повідомлень, про поважність неявки суд не повідомляли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 11).

Автомобіль FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 є предметом застави за договором застави № 82-З/2013, укладеним ОСОБА_1 з ПАТ «Кредобанк», яким забезпечено виконання зобов`язання за кредитним договором № 41/2013 від 02 вересня 2013 року (а. с. 47 - 49).

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2019 року в справі № 703/2371/19 встановлено, що ОСОБА_2 30 квітня 2016 року близько 18:40 по вул. Миру с. Балаклея Смілянського району Черкаської області керував автомобілем ВАЗ 2119 д.н.з. НОМЕР_2 , не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну після виникнення небезпеки для руху у вигляді автомобіля FAW д.н.з. НОМЕР_1 , в зв`язку з чим відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальної шкоди. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 1.2, 2.3 «б» ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП (а. с. 12).

Згідно полісу № АЕ/6365642, станом на час дії ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ 2119 д.н.з. НОМЕР_2 була забезпечена у ПАТ «СК «Країна» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50000 грн., власником автомобіля зазначений ОСОБА_3 (а. с. 13).

05 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «СК «Країна» з повідомленням про ДТП, в якому зазначено про обставини ДТП, наведено перелік зовнішніх (видимих) пошкоджень, отриманих внаслідок ДТП, та зазначено про місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу (а. с. 40).

06 червня 2016 року представником ПАТ «СК «Країна» здійснено огляд транспортного засобу FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 в присутності ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт огляду (а. с. 92 - 93).

Регламентним листом 05 травня 2016 року ПАТ «СК «Країна» повідомило ОСОБА_1 , що для прийняття рішення за заявленим випадком просять надати копію схеми місця ДТП, фотографії з місця ДТП, постанову суду про притягнення до адміністративної відповідальності винної особи, заяву про страхове відшкодування. В нижній частині листа наявний підпис ОСОБА_1 про його отримання (а. с. 85).

08 червня 2017 року ПАТ «СК «Країна» направило лист на адресу ОСОБА_1 , в якому зазначено про розгляд повідомлення про ДТП потерпілої особи від 05 травня 2016 року в результаті ДТП, що сталася 30 квітня 2016 року, надані документи та повідомлено, що відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування просить надати заяву на виплату страхового відшкодування із зазначенням реквізитів для перерахування коштів; також, на підставі п.п. 31.1 Закону, просять у разі наявності надати копію постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності винної особи, яка набрала законної сили (а. с. 42).

04 липня 2017 року ПАТ «СК «Країна» направило лист на адресу ОСОБА_1 , в якому зазначено про розгляд повідомлення про ДТП потерпілої особи від 05 травня 2016 року в результаті ДТП, що сталася 30 квітня 2016 року, повідомлено, що станом на сьогоднішній день ОСОБА_1 не було надано до ПАТ «СК «Країна» зазначених в листі документів, необхідних для прийняття рішення про виплату/відмову у виплаті страхового відшкодування, отже, створено перешкоди у визначенні обставин та розміру збитків. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону, підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є створення заявникові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Виходячи з вищевикладеного, прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за заявленим випадком, але ПАТ «СК «Країна» повернеться до розгляду справи після надання необхідних для подальшого врегулювання збитку документів (а. с. 91).

Позивачем надано дефектні відомості огляду транспортного засобу від 31 серпня 2016 року, 09 вересня 2016 року, 20 вересня 2016 року складені в присутності ОСОБА_1 та уповноваженої особи іншого учасника ДТП ОСОБА_4 (а. с. 15 - 17).

Згідно звіту № 256 про оцінку автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 від 22 вересня 2016 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 на підставі договору (заяви) ОСОБА_1 від 31 серпня 2016 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових становить 217904,70 грн., вартість матеріального збитку, визначена як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складників 217904,70 грн. та величини втрати товарної вартості 16517 грн., разом 234 421,70 грн. (а. с. 18).

Вартість складання звіту № 256 від 22 вересня 2016 року, сплачена ОСОБА_1 , становить 1000 грн. (а. с. 36).

13 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «СК «Країна» з заявою на виплату страхового відшкодування (а. с. 37).

Листами від 10 червня 2020 року та 10 липня 2020 року АТ «СК «Країна» повідомило ОСОБА_1 про відмову у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених п.п. 37.1.4 п. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки з моменту скоєння ДТП пройшло більше року (а. с. 38 - 39).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» (в редакції станом на час спірних правовідносин) встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції станом на час спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування (п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з п. п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода завдана майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 336/7752/16-ц (провадження № 61-43011св18), у якій Верховний Суд дійшов висновку, що «оскільки позивач ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування з пропуском річного строку (дата настання дорожньо-транспортної пригоди - 09 грудня 2013 року; дата звернення з заявою про виплату страхового відшкодування - 21 жовтня 2015 року), ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» правомірно відмовило йому у виплаті страхового відшкодування. У цьому випадку вимога заявлена про відшкодування майнової шкоди, а не здоров`ю і річний строк обчислюється з моменту настання події, а саме дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки, зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 необхідно відмовити. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України, що є підставою для скасування ухвалених судових рішень».

Крім того, суд першої інстанції врахував правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 05 червня 2018 року в справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18), згідно яких право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Також суд першої інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15, в якій зазначено, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосується випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтвердив, що ним протягом встановленого законом строку вживалися заходи щодо отримання інформації про наявність страхового полісу у ОСОБА_2 та, відповідно, отримання страхового відшкодування і що це не відбулося в силу об`єктивних та непереборних обставин.

Також судом першої інстанції відхилено посилання позивача на ту обставину, що він звернувся до страхової компанії протягом року з дня вступу в законну силу постанови про адміністративне правопорушення, зазначивши, що право потерпілого на отримання відшкодування обмежується однорічним строком, який відраховується від моменту скоєння ДТП, тобто, у даному випадку з 30 квітня 2016 року, в той час, як заява про страхове відшкодування подана ним лише 13 травня 2020 року.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові до АТ «СК «Країна», суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до АТ «СК «Країна» з заявою про виплату страхового відшкодування поза межами річного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».

Аналогічні правові висновки підтримувалися Верховним Судом в подальшому, зокрема, в постанові від 20 серпня 2024 року в справі № 694/1482/21 (провадження № 61-273св24).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду не врахував.

Судом першої інстанції не враховано, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин, та що ОСОБА_1 в травні 2016 року подав до ПАТ «СК «Країна» повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, в якому зазначено про обставини ДТП, наведено перелік зовнішніх (видимих) пошкоджень, отриманих внаслідок ДТП, та зазначено про місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу (а. с. 40).

Суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_1 , повідомлений страховою компанією про необхідність надання копії постанови про притягнення до адміністративної відповідальності винної особи, яка набрала законної сили, очікував прийняття судом відповідного рішення відносно ОСОБА_2 , однак, не будучи викликаним в судове засідання під час розгляду даної справи, дізнався про прийняття відповідної постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2019 року в справі № 703/2371/19 лише в лютому 2020 року, після чого звернувся до суду за отриманням завіреної копії постанови (а. с. 12) та 13 травня 2020 року подав до ПАТ «СК «Країна» заяву про страхове відшкодування (а. с. 37).

Суд першої інстанції не надав оцінки добросовісності діям ПАТ «СК «Країна», яке 04 липня 2017 року направило лист на адресу ОСОБА_1 , в якому зазначено про розгляд повідомлення про ДТП потерпілої особи від 05 травня 2016 року в результаті ДТП, що сталася 30 квітня 2016 року, повідомлено, що станом на сьогоднішній день ОСОБА_1 не було надано до ПАТ «СК «Країна» зазначених в листі документів, необхідних для прийняття рішення про виплату/відмову у виплаті страхового відшкодування, отже, створено перешкоди у визначенні обставин та розміру збитків. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону, підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є створення заявникові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Виходячи з вищевикладеного, прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за заявленим випадком, але ПАТ «СК «Країна» повернеться до розгляду справи після надання необхідних для подальшого врегулювання збитку документів (а. с. 91).

Таким чином, отримавши даний лист, який направлено страховою компанією 04 липня 2017 року, тобто вже після спливу встановленого п.п. 37.1.4 Закону річного строку після скоєння ДТП 30 квітня 2016 року, ОСОБА_1 мав законні підстави добросовісно очікувати на прийняття страховою компанією до розгляду поданих ним документів, необхідних для подальшого врегулювання збитку, в даному випадку - копії постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , яка набрала законної сили, разом із заявою про виплату страхового відшкодування.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що несвоєчасне подання ОСОБА_1 заяви про виплату страхового відшкодування поза межами річного строку після скоєння ДТП не спричинило створення перешкод у визначенні розміру збитків, враховуючи, що 06 червня 2016 року представником ПАТ «СК «Країна» здійснено огляд транспортного засобу FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 в присутності ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт огляду (а. с. 92 - 93).

Відтак, страхова компанія не була позбавлена можливості здійснити оцінку заподіяної ОСОБА_1 шкоди, а відмова у виплаті страхового відшкодування з підстав несвоєчасного подання потерпілою особою заяви про виплату страхового відшкодування свідчить про формальний підхід до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій над їх змістом і наслідками.

Також ОСОБА_1 були заявлені вимоги про стягнення з винної особи ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, в сумі 185421,70 грн. та моральну шкоду 5000 грн.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що власником автомобіля ВАЗ 11940, д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_3 , і позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3 , а також, при цьому, ОСОБА_2 не є титульним власником транспортного засобу, відтак, суд не вбачає підстав для стягнення з останнього суми матеріальної шкоди у розмірі 185421,70 грн.

Апеляційний суд не може погодитися з даними висновками суду першої інстанції, враховуючи, що п. 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що жодним доказом у справі не підтверджується, що ОСОБА_2 здійснював керування транспортним засобом без законних підстав, натомість, постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2019 року в справі № 703/2371/19 встановлено, що саме ОСОБА_2 керував автомобілем ВАЗ 11940, д.н.з. НОМЕР_2 та спричинив ДТП, що призвело до отримання автомобілями механічних пошкоджень та завдано матеріальної шкоди власникам майна.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції жодним зі відповідачів не зазначено про відсутність законних підстав керування транспортним засобом ОСОБА_2 чи про перебування ним у трудових відносинах з власником автомобіля ВАЗ 11940, д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_3 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, відмовляючи ОСОБА_1 у позові про відшкодування матеріальної шкоди в частині вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції безпідставно вдався до припущень про ймовірність перебування відповідача і власника транспортного засобу ОСОБА_3 у трудових правовідносинах, що прямо заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України, застосував ч. 1 ст. 1172 ЦК України, яка не підлягала застосуванню, та зазначив про неспростування позивачем таких припущень як підставу для відмову в позові в цій частині.

Також, відмовляючи ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу в частині обґрунтування суми відшкодування моральної шкоди щодо постійного використання саме позивачем транспортного засобу, що було пов`язане, зокрема, з роботою позивача.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції не застосовано ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Наведеними положеннями ст. 23 ЦК України прямо передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, на що позивач посилався як на підставу позову і на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову в позові є передчасними та помилковими, рішення суду ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними.

Такі ж правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема в постановах від 09 квітня 2024 року в справі № 584/947/20 (провадження № 61-10387св22), від 15 січня 2025 року в справі № 461/3526/22 (провадження № 61-8540св24).

Апеляційний суд приймає до уваги, що вина ОСОБА_2 у заподіянні дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої було пошкоджено належний позивачу ОСОБА_1 транспортний засіб FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 , підтверджується постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2019 року в справі № 703/2371/19 та не підлягає повторному доказуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 по суті в частині вимог до АТ «СК «Країна», як страховика винної особи ОСОБА_2 , апеляційний суд оцінює дії позивача як розумні та добросовісні, оскільки ОСОБА_1 , добросовісно вважаючи, що для отримання страхового відшкодування він має надати всі зажадані від нього ПАТ «СК «Країна» документи одночасно, збирав докази вини ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, отже, вчиняв необхідні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика, який до того ж у листі від 04 липня 2017 року повідомив його про можливість і намір повернення до розгляду страхового випадку після надання необхідних для подальшого врегулювання збитку документів (а. с. 91).

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд приходить до висновку, що строк звернення до АТ «СК «Країна» із заявою про страхове відшкодування пропущено позивачем через незалежні від потерпілої особи причини, тому позивач має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми, що відповідає правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17.

Апеляційний суд враховує, що заяви про застосування позовної давності відповідачами не подавались.

На підтвердження розміру заподіяної позивачу матеріальної шкоди ним надано звіт № 256 про оцінку автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 від 22 вересня 2016 року, складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 на підставі договору (заяви) ОСОБА_1 від 31 серпня 2016 року, згідно якого, вартість відновлювального ремонту автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових становить 217904,70 грн., вартість матеріального збитку, визначена як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складників 217904,70 грн. та величини втрати товарної вартості 16517 грн., разом 234 421,70 грн. (а. с. 18).

Апеляційний суд враховує, що відповідачами під час розгляду справи в суді першої інстанції не надано власних доказів на спростування розміру шкоди, заявленого позивачем до стягнення, підтвердженого належним та допустимим доказом, та приймає вказаний звіт № 256 про оцінку автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 від 22 вересня 2016 року, складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , як належний та допустимий доказ для визначення розміру заподіяної позивачу майнової шкоди.

Положеннями ст. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Пунктом 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу.

Таким чином, сума страхового відшкодування, належного до виплати ОСОБА_1 , в межах страхової суми (ліміту відповідальності) за шкоду, заподіяну майну 50000 грн., підлягає зменшенню на суму ПДВ 8333,33 грн. та на розмір втрати товарної вартості 16517 грн., і в результаті складає 25149,67 грн., що підлягає стягненню з АТ «СК «Країна» на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині вимоги до АТ «СК «Країна» задоволенню не підлягають, в зв`язку із законодавчо встановленими обмеженнями, передбаченими ст. 36.2, 32.7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В частині вимог, заявлених ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , апеляційний суд враховує, що страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, а різницю між реальними збитками і сумами в межах ліміту відповідальності на підставі ст. 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що доведений розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 , згідно звіту № 256 про оцінку автомобіля FAW BESTURN B50 д.н.з. НОМЕР_1 від 22 вересня 2016 року, становить 234421,70 грн., з яких ОСОБА_1 просив стягнути зі ОСОБА_2 на свою користь 185421,70 грн., як різницю між розміром заподіяної майнової шкоди 234421,70 грн., та сумою страхового відшкодування 50000 грн.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині відшкодування майнової шкоди в сумі 185421,70 грн. знайшли своє підтвердження, є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн., які позивач обґрунтовував перенесення ним душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18), згідно яких, по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Враховуючи викладене, а також глибину фізичних і душевних страждань, завданих ОСОБА_1 діями ОСОБА_2 у результаті пошкодження його автомобіля, участі у ДТП; додаткові незручності, викликані неможливістю користуватися транспортним засобом, необхідність вжиття додаткових зусиль та часу для організації свого життя та відновлення порушеного права, вимоги розумності та справедливості, тривалий час дії зазначених психотравмуючих факторів, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, стягнувши зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 грн. компенсації моральної шкоди.

Визначений розмір відшкодування моральної шкоди є не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до його безпідставного збагачення, що узгоджується з п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши на користь позивача з відповідача АТ «СК «Країна» страхове відшкодування в розмірі 25149,67 грн., а з відповідача ОСОБА_2 - матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 185421,70 грн., моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 5000 грн.

В решті позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та враховує, що за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги до АТ «СК «Країна» задоволено на 50 %, а позовні вимоги до ОСОБА_2 - повністю.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 2404,22 грн., з яких на користь позивача підлягають стягненню пропорційно за задоволення позовних вимог: з відповідача АТ «СК «Країна» 240,22 грн., з відповідача ОСОБА_2 - 1923,38 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 3607,50 грн., з яких на користь позивача підлягають стягненню пропорційно за задоволення позовних вимог: з відповідача АТ «СК «Країна» 360,75 грн., з відповідача ОСОБА_2 - 2 886 грн.

Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з АТ «СК «Країна», становить 600,97 грн., а зі ОСОБА_2 - 4 809,38 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (м. Київ вул. Електриків 29а ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) страхове відшкодування в розмірі 25149,67 грн. та судовий збір в розмірі 600,97 грн.

Стягнути зі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 185421,70 грн., моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 5000 грн. та судовий збір в розмірі 4 809,38 грн.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.