ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 757/2060/23

провадження № 61-16564ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Офісу Генерального прокурора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про стягнення інфляційних втрат за час невиконання судового рішення та 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року (справа № 826/6203/17) задоволено позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, зобов`язано Генеральну прокуратуру України поновити позивача на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 434 944,50 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року змінено рішення суду першої інстанції і стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 395 936,00 грн.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 липня 2022 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

Позивач вважав, що зволікання відповідача з виконання зобов`язання з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період часу з 15 квітня 2021 року по 02 листопада 2022 року призвело до девальвації грошових коштів.

Тому, посилаючись на положення частини другої статті 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати за час невиконання судового рішення у розмірі 446 755,00 грн та 3% річних у розмірі 65 054,45 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення інфляційних втрат за час невиконання судового рішення та 3% річних закрито.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив із того, що спір між сторонами виник у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, яке ухвалено в адміністративній справі, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, мотивував її тим, що ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про стягнення передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основних вимог, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягають розгляду основні вимоги.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірні відносини виникли у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, покладеного рішенням суду, яке згодом було виконано, а позивач мав на меті стягнення санкції за прострочення виконання грошових зобов`язань, передбачених статтею 625 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 грудня 2024 року через підсистему Електронний Суд представник Офісу Генерального прокурора - Синюк О. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року (повний текст складено 12 листопада 2024 року), в якій просила скасувати оскаржене рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, від 25 березня 2020 року у справі № 761/29213/18, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16, від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження, матеріали цивільної справи № 757/2060/23 витребувано з суду першої інстанції.

У лютому 2025 року матеріали цивільної справи № 757/2060/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційна скарга Офісу Генерального прокурора мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував судове рішення першої інстанції, оскільки застосування норм статті 625 ЦК України до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права, не передбачена, а позивач просив стягнути інфляційні втрати від затримки з виконання зобов`язання по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3% річних, посилаючись саме на статтю 625 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення без змін як таке, що ухвалено з додержанням норм процесуального права. Крім того зазначив, що даний спір спрямований на відновлення приватного права, не пов`язаного з проходженням публічної служби, не врегульований спеціальними нормами трудового законодавства, які б свідчили про складові спору про проходження публічної служби.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року (справа № 826/6203/17) задоволено позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, зобов`язано Генеральну прокуратуру України поновити позивача та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 434 944,50 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року змінено рішення суду першої інстанції і стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 395 936,00 грн.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 липня 2022 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року виконано 02 листопада 2022 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга Офісу Генерального прокурорапідлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

За змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, або такий, що йому не суперечить.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги направлені на стягнення з відповідача грошових коштів, а саме інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, у зв`язку з тривалим невиконанням суб`єктом владних повноважень рішення адміністративного суду.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

У пункті 7.55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) вказано, що з огляду акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Такий висновок був підтверджений Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21).

Подібний висновок також був викладений і у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21 (провадження № 14-101цс22), в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та процентів річних, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду в тому судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням.

Відтак ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

З огляду на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, у справі, яка переглядається, за вимогами ОСОБА_1 про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3 % річних, які пов`язані з тривалим невиконанням боржником рішення адміністративного суду, також належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що основний спір про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу розглядався за правилами адміністративного судочинства, а відтак позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення інфляційних втрат від затримки з виконання зобов`язання по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу та трьох процентів річних належить до адміністративної юрисдикції, дійшов обґрунтованого висновку та закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, крім того, обґрунтовано вказав, що цей спір є публічно-правовим і його вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Апеляційний суд на вказані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим скасував законну й обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року скасувати, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович