ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 753/9984/23-ц

провадження № 61-13292св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Віницького Віктора Олександровича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року в складі судді Литвинової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року в складі колегії суддів Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , в якому просили стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість у розмірі 104 536,99 дол. США, яка складається з суми основного боргу - 100 000,00 дол. США, 3 % річних за період з 15 квітня 2022 року до 18 жовтня 2023 року - 4 536,99 дол. США.

Вказували, що 23 вересня 2021 року вони уклали угоду про реалізацію спільного проєкту (співробітництво), за умовами якої передали відповідачам

160 000,00 дол. США, що підтверджується письмовими розписками, підписаними відповідачем ОСОБА_5 .

Згідно з пунктом 3.2 угоди відповідачі зобов`язалися повернути отримані грошові кошти не пізніше 15 квітня 2022 року. До вказаного строку відповідачі повернули грошові кошти в розмірі, еквівалентному 60 000,00 дол. CШA, але, незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, уникають подальшого виконання зобов`язання.

Неодноразові звернення з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів ними ігноруються.

Відповідачеві ОСОБА_5 11 квітня 2023 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Відповідач ОСОБА_1 08 березня 2023 року виїхав з України і перебуває в Канаді.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

23 квітня 2024 року рішенням Печерського районного суду м. Києва позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 104 536,99 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

29 серпня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що свою позицію ОСОБА_1 ґрунтував насамперед на твердженні про те, що він не має жодного стосунку до факту отримання ОСОБА_5 коштів від позивачів. Ці кошти були отримані не в межах угоди про спільну реалізацію проєкту співробітництва, ОСОБА_5 отримав ці кошти без його відома. Ці доводи суди оцінили критично, адже згідно з угодою про спільну реалізацію проєкту позивачі надали відповідачам 160 000,00 дол. США, а відповідачі зобов`язалися створити юридичну особу і організувати бізнес-проєкт щодо отримання доходів на підставі реалізації отриманих від позивачів коштів. У цій угоді ОСОБА_1 та ОСОБА_5 діють спільно як одна сторона. Цього ж дня відповідно до наявної у матеріалах справи розписки ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 97 000,00 дол. США. У подальшому наступними «траншами» ОСОБА_5 отримав решту коштів до загальної суми в розмірі 160 000,00 дол. США. Той факт, що загальна сума за розпискою і угодою про спільну реалізацію проєкту співпадає, що перша частина коштів була отримана саме в день підписання такої угоди, що в розписці мова йде про зобов`язання, усе сукупно свідчить, що такі кошти були отримані в межах угоди про спільну реалізацію проєкту. Жодних доказів наявності інших правовідносин між сторонами матеріали справи не містять. Про обґрунтованість такого твердження також свідчить і той факт, що вказану розписку 23 вересня 2021 року підписав і сам ОСОБА_1 . Заявник також вважає, що спір виник з корпоративних правовідносин, тому не належить до юрисдикції загальних судів. Хоча суть домовленостей між сторонами відповідно до угоди дійсно полягає у намірах створити або увійти до складу юридичної особи і здійснювати господарську діяльність, однак, як убачається з матеріалів справи, фактично такий намір реалізовано не було. Позивачі не були введені до складу жодної юридичної особи, а до суду не було надано жодних доказів щодо фактичного здійснення господарської діяльності. За таких умов позивачі звернулися до суду не за захистом своїх корпоративних прав, а з метою повернення тих коштів, які від них отримали відповідачі, і які фактично не використовувались в господарській діяльності. На підставі наведеного суд констатував відсутність підстав вважати дані правовідносини корпоративними та такими, що належать до господарського судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Віницький В. О. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року, в якій просить їх скасувати та закрити провадження в справі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відносини позики виникли між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 грошових коштів за угодою не отримував. Суди не з`ясували зміст спірних правовідносин. Угодою не встановлена неподільність предмета зобов`язання, однак суди стягнули суму із відповідачів солідарно. Аркуш паперу, долучений до угоди, не є борговою розпискою, складеною на підставі цієї угоди. До ОСОБА_1 вимоги заявлені безпідставно.

Суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 537/4905/15-ц, від 22 серпня 2018 року в справі № 369/3340/16-ц, від 20 лютого 2019 року в справі № 629/5364/13-ц, від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц, від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 205/5292/15-ц, від 04 березня 2020 року в справі № 632/2209/16, від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року в справі № 628/3909/15, від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16, від 26 травня 2021 року в справі № 405/8280/19, від 14 липня 2021 в справі №750/2316/19, від 21 липня 2021 року в справі № 758/2418/17, від 23 грудня 2021 року в справі № 501/1243/20, від 26 квітня 2022 року в справі № 753/1349/20, від 14 липня 2022 року в справі № 204/4341/17, від 09 серпня 2023 року в справі № 755/16831/19, від 20 вересня 2023 року в справі № 760/22898/20, від 27 вересня 2023 року в справі № 756/9498/19, про необхідність дослідження боргових розписок та інших письмових документів для з`ясування справжньої правової природи правовідносин сторін; щодо принципів виконання зобов`язання; про виконання зобов`язання відповідно до умов договору; про те, що боргова розписка має містити умови отримання позичальником коштів у борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів; що факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд.

Судові рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції, адже між сторонами існують корпоративні відносини, так як за угодою вони домовилися створити товариство з обмеженою відповідальністю або виступити засновниками вже існуючого товариства. Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 911/3494/16, щодо визначення корпоративного спору. Спір має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції стягнув із відповідачів судовий збір на користь позивачів у подвійному розмірі. У постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 461/5420/14-ц та від 24 березня 2021 року в справі № 462/2077/17 зазначено, що судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується відповідачами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Солідарне стягнення суми судового збору законом не передбачено.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 вересня 2021 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (сторона 1) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (сторона 2) уклали угоду про реалізацію спільного проєкту (співробітництво), за умовами якої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проінвестували в проєкт шляхом передачі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 грошових коштів готівкою в еквіваленті 160 000,00 доларів США, що фіксується відповідною розпискою згідно з пунктом 3 угоди.

Згідно з пунктом 3.2 угоди інвестиції підлягають поверненню не пізніше 15 квітня 2022 року.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 визнали, що 60 000,00 доларів США повернуто в передбачений угодою строк.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.

Судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи (частина друга статті 411 ЦПК України).

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що судові рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції, адже між сторонами існують корпоративні відносини, за угодою вони домовилися створити товариство з обмеженою відповідальністю або виступити засновниками вже існуючого товариства. Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 911/3494/16, щодо визначення корпоративного спору. Спір має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Суди мотивували висновки щодо юрисдикції спору тим, що хоча суть домовленостей між сторонами відповідно до угоди дійсно полягає у намірах створити або увійти до складу юридичної особи і здійснювати господарську діяльність, однак, як убачається з матеріалів справи, фактично такий намір реалізовано не було. Позивачі не були введені до складу жодної юридичної особи, а до суду не було надано жодних доказів щодо фактичного здійснення господарської діяльності. За таких умов позивачі звернулися до суду не за захистом своїх корпоративних прав, а з метою повернення тих коштів, які від них отримали відповідачі, і які фактично не використовувались в господарській діяльності. На підставі наведеного суд констатував відсутність підстав вважати дані правовідносини корпоративними та такими, що належать до господарського судочинства.

Верховний Суд із такими висновками не погоджується.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, такі складові, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 911/3494/16, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

Суди не врахували наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду.

Згідно зі статтею 96-1 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.

Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом: 1) брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку; 3) у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, паїв та інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь у юридичній особі, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність юридичної особи у порядку, встановленому установчим документом; 6) одержати частину майна юридичної особи у разі її ліквідації в порядку та у випадках, передбачених законом, установчим документом (право на ліквідаційну квоту).

Учасники юридичних осіб можуть також мати інші права, встановлені статутом та законом.

Законом можуть бути встановлені для певних осіб обмеження щодо володіння корпоративними правами. Законом можуть бути встановлені умови та/або обмеження щодо реалізації окремих корпоративних прав певними особами.

Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

У цій справі відповідно до пункту 1 угоди про спільну реалізацію проєкту (співробітництво) від 23 вересня 2021 року сторони ( ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (сторона 1) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (сторона 2)) домовилися створити товариство з обмеженою відповідальністю або виступити засновниками вже існуючого товариства з обмеженою відповідальністю.

Мета діяльності товариства - закупівля в Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» або інших підприємств сировини для зберігання, обробки, виготовлення продукції із дерева та подальший її продаж з метою отримання прибутку (пункт 2 угоди).

Згідно з пунктом 3 угоди сторона 2 інвестує в проєкт грошові кошти в гривні еквівалентно 160 000,00 доларів США (далі - інвестиції). Вказані грошові кошти передаються в готівковій формі не пізніше 30 жовтня 2021 року, що фіксується відповідною розпискою.

За пунктом 3.2 угоди інвестиції підлягають поверненню не пізніше 15 квітня 2022 року.

В угоді про спільну реалізацію проєкту (співробітництво) від 23 вересня 2021 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 виступають як сторона 1, яка забезпечує належне функціонування товариства, яке планується створити, та організовує його господарську діяльність, зокрема забезпечує товариство кваліфікованими спеціалістами, забезпечує купівлю сировини, її зберігання, придбання, налагодження, обслуговування та функціонування відповідного деревообробного обладнання, отримання необхідних сертифікатів, експертиз, висновків, зберігання та продаж (реалізацію) продукції із запланованим сторонами прибутком.

У пункті 5 угоди сторони передбачили, що з 15 грудня 2021 року до моменту повернення інвестицій дохід розподіляється щомісяця в такому порядку; 10 000,00 доларів США (або 20 % від суми чистого доходу) - стороні 1, 40 000,00 доларів США (або 80 % від суми чистого доходу) - стороні 2 в рахунок повернення інвестицій.

У випадку порушення умов угоди сторона 1 зобов`язується сплатити стороні 2 суму неповернутих інвестицій (пункт 7 угоди).

Змістом угоди про спільну реалізацію проєкту (співробітництво) від 23 вересня 2021 року визначено, що грошові кошти в гривні еквівалентно 160 000,00 доларів США є інвестицією Коробенка О. П., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (сторона 2) в спільну діяльність із ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (сторона 1) щодо створення товариства з обмеженою відповідальністю.

Також угодою передбачено, що ці інвестиції мають бути повернені інвесторам не пізніше 15 квітня 2022 року за рахунок доходів, отриманих від діяльності створеного товариства. У випадку порушення умов угоди сторона 1 зобов`язалася сплатити стороні 2 суму неповернутих інвестицій.

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Згідно із статтею 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно із статтею 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

У частині першій статті 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки.

Статтею 1138 ЦК України передбачена відповідальність учасників за спільними зобов`язаннями, в якій зазначено, що якщо договір простого товариства не пов`язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, кожний учасник відповідає за спільними договірними зобов`язаннями усім своїм майном пропорційно вартості його вкладу у спільне майно. За спільними зобов`язаннями, що виникли не з договору, учасники відповідають солідарно. Якщо договір простого товариства пов`язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов`язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

У частині третій статті 1141 ЦК України вказано, що з моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов`язаннями щодо третіх осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 96 ЦК України особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли до її державної реєстрації.

Отже, зміст угоди про реалізацію спільного проєкту (співробітництво)передбачає виникнення між сторонами відносин щодо створення товариства з обмеженою відповідальністю (вступу до існуючого товариства з обмеженою відповідальністю) та здійснення господарської діяльності.

ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (сторона 1) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (сторона 2) об`єдналися та діяли спільно з метою одержання прибутку, тому між ними існують правовідносини як між особами, які створюють юридичну особу, щодо зобов`язань, що виникли до її державної реєстрації.

Відносини сторін є корпоративними, а підвідомчий господарським судам спір неправомірно розглянутий судами загальної юрисдикції.

Судам слід було закрити провадження в справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Обґрунтованість позовних вимог по суті має оцінити господарський суд під час розгляду справи, тому доводи касаційної скарги Верховний Суд не досліджує.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

На підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) зазначено, що тлумачення частини третьої статті 400, частини другої статті 414 ЦПК України свідчить, що суд касаційної інстанції перевіряє дотримання загальними судами правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у касаційній скарзі; при встановленні порушення правил юрисдикції загальних судів, суд касаційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог. У разі встановлення судом, що позовні вимоги повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. Розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті в такому випадку є неможливим.

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша та друга статті 414 ЦПК України).

У разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору (частина четверта статті 414 ЦПК України).

Касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити, судові рішення скасувати, провадження в справі закрити, повідомити позивачів, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції господарського суду.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження в справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), зокрема в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 травня2024 року в справі № 760/30077/19 зазначила, що в разі закриття провадження в справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд касаційної інстанції наділений повноваженнями постановити за заявою позивача ухвалу про її передачу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, а тому її розгляд не закінчується і продовжується компетентним судом, до юрисдикції розгляду якого вона віднесена законом.

У такому випадку остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, вирішуватиметься судом за результатами розгляду справи. Таке вирішення питання про повернення судового збору буде відповідати балансу інтересів держави на отримання компенсації витрат за проведення судового розгляду та здійснення судочинства, а також інтересам особи на фактичне здійснення самого правосуддя.

Задоволення клопотання про повернення судового збору судом, до юрисдикції якого не віднесений розгляд певної категорії справ, здійснюватиметься не судом, встановленим законом у розумінні статті 6 Конвенції.

У таких випадках повернення судового збору з державного бюджету унеможливить розподіл судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи, що суперечитиме принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої прийняте судове рішення, за рахунок сторони, проти якої постановлено рішення.

Отже, щоб повернення судового збору у випадку закриття провадження у справі відповідало принципам верховенства права, добросовісності, справедливості та розумності, це процесуальне питання слід вирішувати після закінчення встановленого частиною першою статті 256 ЦПК України строку на подання заяви про направлення справи для продовження розгляду судом за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 255, 389, 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Віницького Віктора Олександровича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року скасувати.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити.

Повідомити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська