Номер провадження 2/754/1859/25
РІШЕННЯ

Іменем України

16 квітня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання - Сарнавського М.О.

представника позивача - Маслака О.І.

представника відповідача - ОСОБА_18

третьої особи - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року позивачка ОСОБА_2 через свого представника адвоката Маслака О.І. звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимоги позову мотивує тим, що вона разом із своїми дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . В цій же квартирі зареєстрована але ніколи не проживала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 за адресою, яка їй невідома. Факт не проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі підтверджують акти обстеження квартири, складені сусідами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року матір ОСОБА_4 - ОСОБА_3 визнана такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2024 року заяву представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_9 адвоката Галича О.М. про перегляд заочного рішення суду від 18.02.2020 року залишено без задоволення. ОСОБА_4 не є членом її сім`ї та обов`язки свої як мешканця квартири не виконує, не є членом родини, не сплачує за комунальні послуги, перешкод у користуванні квартирою їй ніхто не чинив. В зв`язку із викладеним позивач просить суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2024 року цивільну справу вирішено передати на розгляд судді Панченко О.М.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, витребувано докази по справі.

14.01.2025 року на виконання ухвали суду Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація надала інформацію стосовно осіб зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_1 .

03.02.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача заперечує проти вимог позову, зазначає, що приблизно у 2010 році, щоб у майбутньому уникнути проблем з розподілом житла, Відповідачем було ініційовано розділення особистого рахунку навпіл, щоб порівну сплачувати з іншими членами родини витрати на утримання квартири. Для цього було подано позов до суду на розділення рахунку. На засіданні суду Відповідач дізналась, що Позивач подала зустрічний позов на виселення Відповідача і дітей. Через те, що діти на той момент були неповнолітніми, суд відмовив у позбавленні їх права на користування житлом, також відмовив і Відповідачу у розділенні особового рахунку і порадив домовитися між собою щодо порядку користуватися житлом. На той час сторони домовились, що Відповідач з дітьми буде проживати у сусідньому будинку, а їхньою кімнатою буде користуватися Позивач і батьки. Після відмови суду у розділі особового рахунку, Відповідач ініціювала процедуру приватизації квартири, щоб уникнути майнових спорів у майбутньому і реалізувати право участі у приватизації. Зареєстровані члени родини зібрали необхідні документи, але в останній день Позивач відмовилась від оформлення приватизації і процес зупинили. Повернутись в квартиру Відповідач із сім`єю не мала можливості, оскільки на той момент, в квартирі проживала Позивач зі своєю родиною, і сім`ї Відповідача не було місця для проживання. Крім того перепоною від повернення в квартиру були часті сварки Позивача зі своїм чоловіком, і його погрози розправою родині Відповідача. Враховуючи, що чоловік Позивача раніше зловживав алкоголем, Відповідач, щоб не травмувати психіку своїх дітей вирішила з родиною жити окремо. За втрату права користування житлом не хвилювалася, вважаючи, що матір неповнолітньої дитини не випишуть з житла. Додатково Відповідач зазначає, що квартира була у занедбаному стані, до квартири стягувались речі зі звалищ, були рвані шпалери та лінолеум, кухня і санвузол були у брудному антисанітарному стані, балкони були завалені сміттям. А потім сталася трагедія, Відповідач потрапила у ДТП, повертаючись з роботи. Наслідками була втрата зору, але численні операції та тривала реабілітація частково повернули зір. За увесь час Позивач жодного разу не зателефонувала, не кажучи вже про хоч якусь допомогу. Але це не завадило їй скориставшись безпорадним станом Відповідача і вона завершила процес позбавлення права користування квартирою Відповідача та її сина. Підтвердженням цього факту є заочне рішення суду по справі № 754/14206/19, яке є в матеріалах справи. Через військові дії та введення режиму воєнного стану в Україні Відповідач з дітьми виїхала за кордон. Таким чином донька з поважних причин тимчасово не може зараз повернутися і користуватися житлом. Якщо дитина втратить це право, то у майбутньому їй нікуди буде повертатися. Також дитина втратить і право участі у приватизації цієї квартири. Зараз дочка разом з Відповідачем проживає у Польщі, у місті Жешув. Доказами періодичного відвідування Києва Відповідачем і її донькою є довідки Медичного офтальмологічного центру «Зір 100%» про систематичне проходження діагностики зору. Копія довідки від 27.06.2023 р. додається до відзиву. Під час приїзду в Київ Відповідач не могла потрапити до квартири, оскільки у неї немає ключів. В лютому місяці 2025 року Позивач з донькою знову планує приїхати в Київ, оскільки має від сімейного лікаря, декларація з яким укладена за місцем реєстрації ОСОБА_4 , направлення до офтальмолога для проведення обстеження, оскільки у дитини є проблеми з зором. Позбавлення права проживання і реєстрації за вищевказаною адресою позбавить доньку Відповідача права на отримання медичних послуг і лікування в подальшому. Також донька Відповідача планує після закінчення режиму воєнного стану повернутись в Київ і продовжити навчання у своїй школі № 263. Відсутність реєстрації значно обмежить доньку в реалізації права на медичне лікування, навчання, працевлаштування та користування фінансовими послугами в банківських установах, а головне, це позбавлення законного і справедливого права на участь у приватизації квартири.

17.02.2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив в якій зазначає про те, що ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_9 в 2002 році переїхали на постійне місце проживання до чоловіка ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 там народилася донька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка постійно проживає там разом з матір`ю та братом. ОСОБА_3 та її дітям ніхто не чинив перешкоди в користуванні спірною квартирою, вона самостійно вибрала місце проживання, разом з дітьми проживає у чоловіка, який є батьком доньки ОСОБА_4 . ОСОБА_4 виповнилося 14 років і вона вправі вибрати собі місце проживання і реєстрації за місцем проживання її із батьком на його житловій площі, якщо мати, яка визнана такою, що втратила право на користування спірною квартирою і також знята з реєстрації і проживає разом з ними.

26.02.2025 року до суду від Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов висновок про розв`язання спору в якому Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація на яку покладені повноваження органу опіки та піклування вважає, що визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 є порушенням її майнових та житлових прав.

У судовому засіданні, було з`ясовано з яких саме підстав позивач звертається до суду, а саме, підставою позову є обставини не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі з народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із тим, що її матір ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_9 у 2002 році переїхали на постійне місце проживання чоловіка ОСОБА_3 , де і народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 та проживає разом з батьками а адресою реєстрації батька.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві та у відповіді на відзив.

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти вимог позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Треті особи в судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

Третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні просив суд про задоволення позовних вимог.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що живе на одній квартирній площадці у квартирі АДРЕСА_2 . Їй відомо, що матір ОСОБА_4 - ОСОБА_3 вийшла заміж і переїхала проживати за місцем проживання свого чоловіка. З 2000 року вона не бачила ОСОБА_3 ні в будинку, ні на вулиці, ні в квартирі 184 . Донька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ніколи не проживала у спірній квартирі. Акти про не проживання ОСОБА_4 в квартирі 184 , які складалися за участі сусідів, вона дійсно їх підписувала.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що в будинку АДРЕСА_1 проживає з 2011 року, в квартирі 194 . Знає ОСОБА_3 , їй відомо, що остання вже давно з 2000-х років не проживає у квартирі 184 цього ж будинку. Донька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в квартирі 184 ніколи не проживала, вона не бачила її ні в квартирі, ні в будинку, ні на вулиці. Акти про не проживання ОСОБА_4 в квартирі 184 , які складалися за участі сусідів, вона дійсно їх підписувала в різні періоди часу.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав.

Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ч. 1 ст. 34 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Як передбачено вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до ордера від 08.08.1984 року, № 46319 серія Б, Виконавчого комітету Печерської районної Ради народних депутатів м. Києва позивачка у справі разом із батьками, сестрами та братом вселилась до квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 13.01.2025 року, станом на цю дату у цій квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_15 - (сини позивача), ОСОБА_4 (відповідачка, в інтересах якої діє її матір - ОСОБА_3 ), ОСОБА_6 (онук позивача).

Відповідно до актів від 07.05.2024 року, 11.07.2024 року, 05.09.2024 року, 13.11.2024 року, складених ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , які є мешканцями будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_4 (в інтересах якої діє її матір - ОСОБА_3 ) у квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

Представник позивача зазначає, що відповідачка з самого народження була зареєстрована у вказаній квартирі, але ніколи там не проживала.

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначила, що ОСОБА_4 втратила право користування квартирою, оскільки не проживає в ній з моменту свого народження, тобто з 2010 року, у зв`язку з укладенням шлюбу її матір`ю ОСОБА_3 , як наслідок, набуттям права користування іншим житлом за місцем її проживання із чоловіком разом із дітьми.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За правилом статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (частина друга статті 107 ЖК Української РСР).

Факт тимчасової відсутності і пов`язані з цим правові наслідки, передбачені у статті 71 ЖК Української РСР, необхідно відрізняти від факту постійної відсутності особи у закріпленому за нею житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям цієї особи на нове місце проживання в інший населений пункт чи в інше приміщення у тому ж населеному пункті. За тимчасової відсутності особа хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання. Під час вибуття особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього, а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання.

Суд наголошує на тому, що за правилами частини другої статті 107 ЖК Української РСР особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття з нього, натомість за правилами статті 71 ЖК Української РСР особа вважається такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили, оскільки саме суд має встановити відсутність у такої особи поважних причин відсутності за місцем попереднього проживання, саме з чим і пов`язується втрата права користування житлом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 сформулювала правовий висновок, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

З огляду на викладене, суд враховує, що позивач підставами свого позову визначила обставини не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі у зв`язку із вибуттям її матері ОСОБА_3 на інше постійне місце проживання за адресою проживання свого чоловіка ОСОБА_17 , де і народилася ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року, ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_9 було визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2024 року заяву представника ОСОБА_3 та ОСОБА_9 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року залишено без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27.03.2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року, - повернуто особі, яка її подала.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року набрало законної сили.

Таким чином, суд при вирішенні спору про визнання матері неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_3 дійшов висновку, що підставою позову є визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою у порядку частини другої статті 107 ЖК Української РСР.

При цьому задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, у порядку частини другої статті 107 ЖК Української РСР виключає необхідність дослідження інших обставин для вирішення питання, чи втратив відповідач право користування спірним житлом за правилами статті 71 ЖК Української РСР, оскільки вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом. А отже, дослідження наступних обставин після вибуття особи за іншим місцем проживання не впливає на оцінку втрати особою права користування спірним житлом.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2024 року, що міститься в матеріалах справи (а.с. 13-15) встановлено, що звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 18.02.2020 року про визнання осіб такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням, ОСОБА_3 та її син ОСОБА_9 вказували причинами їх не проживання у спірній квартирі те, що враховуючи кількість зареєстрованих у квартирі людей, мати ОСОБА_9 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовилися про окреме проживання у сусідньому будинку чоловіка, оскільки останній має власне житло. З 2008 року ОСОБА_9 , його сестра, мати і батько ОСОБА_17 почали проживати окремо.

У 2010 році у будинку чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_17 , де вони проживали разом з дітьми народилася їх донька ОСОБА_4 .

Отже, права користування спірним житлом неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , яка втратила право користування житловим приміщенням в спірній квартирі за рішенням суду від 18.02.2020 року, - неповнолітньої ОСОБА_4 є похідними від її прав на це житло. Якщо судами буде встановлено, що мати дитини вибула зі спірного житла у зв`язку з обранням нею іншого місця постійного проживання й дитина ніколи не вселялася до спірного житла, це свідчитиме, що право користування цим житлом дитиною ніколи не набувалося.

Верховний Суд у постанові від 26.05.2021 року у справі №761/44727/16-ц дійшов наступного висновку: «У такому висновку, Верховний Суд виходить із системного аналізу правил частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України та частини другої статті 107 ЖК Української РСР, що дає підстави для висновку, що діти не набувають право користування житловим приміщенням у разі, якщо до цього їхня мати втратила таке право відповідно до вимог закону з дня вибуття її з цього житла. Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житлом, лише у разі якщо до цього вона набула право користування іншим жилим приміщенням.».

З огляду на вищевикладене, а також, на те, що в судовому засіданні було встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_3 разом із своїми дітьми, в тому числі донькою ОСОБА_4 (відповідачкою) проживали і проживають однією сім`єю разом з своїм чоловіком ОСОБА_17 та відповідно батьком ОСОБА_4 , про що у неї з позивачкою була домовленість, з 2008 року в спірній квартирі не проживають, у 2010 році в квартирі батька народилася ОСОБА_4 , в спірній квартирі ніколи не проживала, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 на підставі ч.3, 4 ст. 29 ЦК України, не набула право користування житловим приміщенням, у зв`язку із тим, що до цього її мати втратила таке право відповідно до вимог закону з дня вибуття її з цього житла та за рішенням суду.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими вимогами закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

У той же час, представником відповідача у справі не надано до суду жодного доказу вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачці у справі з боку позивачки.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, оскільки працівниками Служби не було відвідане місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 за адресою проживання її батьків, як не було відвідане місце проживання позивачки та її синів за спірною адресою, не складено акти про умови проживання неповнолітньої ОСОБА_4 . Крім того, при його винесенні не враховано думку позивача та її синів, які проживають у спірній квартирі, взято до уваги лише пояснення представника відповідача.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: О.М. Панченко