Справа № 489/2594/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Твердохліб К.В., Шафієві А.Д.,

за участі представника позивача за первинним позовом Калашникова П.В.,

відповідача за первинним позові ОСОБА_1 ,

відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

представника третьої особи за первинним позовом Єженкової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Садово-виноградарське товариство «Зоря», про визнання права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселити із садового будинку №39 садово-виноградського товариства «Зоря» в м. Миколаєві Миколаївської області про виселення,

В С Т А Н О В И В:

До Ленінського районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Садово-виноградарське товариство «Зоря» про визнання права власності на садовий будинок у СВТ «Зоря», розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2022 року справу №489/2594/22 передано до Миколаївського апеляційного суду для вирішення питання про визначення підсудності.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року матеріали справи №489/2594/22 повернуто до Ленінського районного суду м. Миколаєва для виконання вимог частини шостої статті 31 ЦПК України.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2022 року визначено підсутність цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Садово-виноградарське товариство «Зоря» про визнання права власності на садовий будинок у СВТ «Зоря», розташований за адресою АДРЕСА_1 Миколаївському районному суду Миколаївської області.

На виконання цієї ухвали суду від ОСОБА_3 на дійшов позовна заява до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Садово-виноградарське товариство «Зоря», в якій позивач просить:

визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 , якою зареєстровано право власності на садовий будинок в СВТ «Зоря», розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 , на підставі рішення Миколаївської міської ради від 09 квітня 2019 року № 51/108 та технічного паспорта № НОМЕР_1 , виданого 14 травня 2019 року КП «ММБТІ»;

визнати право власності за ОСОБА_3 на садовий будинок АДРЕСА_1 ;

визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 , якою зареєстровано право власності на садовий будинок у СВТ «Зоря» у м. Миколаєві, на підставі посвідченого договору дарування від 13 квітня 2021 року.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов зустрічний позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про виселення їх з садового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2023 року витребувано докази у справі.

У березні 2024 року справа надійшла до Центрального районного суду м. Миколаєва.

У період з березня 2022 року до 22 квітня 2024 року справа перебувала у провадженні іншого складу суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22 квітня 2024 року для розгляду справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року первісний та зустрічні позови залишено без руху на надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно з цим прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселити із садового будинку АДРЕСА_1 , та об`єднано в одне провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання з`явився представник позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним ОСОБА_3 ОСОБА_7 , відповідач за первинним позовом ОСОБА_1 , відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та представник третьої особи за первинним позовом ОСОБА_8 .

Представник позивача ОСОБА_7 , як представник ОСОБА_3 яка діє він свого імені та є законним представником її неповнолітніх дітей, первинний позов підтримав та просив його задовольнити, пояснивши що ОСОБА_3 у 2017 році шляхом укладення договору у простій письмовій формі (розписки) придбала (купила) земельну ділянку № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря». Надалі вона вчиняла дії щодо оформлення права власності на земельну ділянку та будинок розташований на ній, однак це не було завершено. З огляду на це посилаючись на приписи статтей 387, 388 ЦК України просив визнати право власності на спірний садовий будинок за позивачем ОСОБА_3 . Проти задоволення зустрічного позову про виселення її разом з усією сім`єю представник заперечив, вказавши, що ОСОБА_3 є законним власником цього нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_1 первинний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з огляду на його безпідставність, вказавши на те, що право власності на спірний житловий будинок він отримав у порядку спадкування після смерті свого сина, здійснив оформлення свого права власності на земельну ділянку та житловий будинок АДРЕСА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Надалі він як власник цього майна розпорядився ним на свій розсуд, здійснивши його відчуження на користь іншої особи.

Представник третьої особи ОСОБА_8 надала суду пояснення про те, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 придбала земельну ділянку № НОМЕР_2 у члена СВТ «Зоря» ОСОБА_9 . Також зазначила, що рішенням загальних зборів цього товариства було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 та відмовлено у прийняття його до числа членів СВТ «Зоря» та переоформлення цієї ділянки на нього.

Відповідач ОСОБА_2 , діючи у своїх інтересах та як законний представник неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зустрічний позов не визнав проти виселення його сім`ї заперечив, вказавши на те, що ОСОБА_3 є законним власником спірного садового будинку.

Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

До липня 2014 року членом СВТ «Зоря» та власником будівельних матеріалів, з якого побудовано спірний садовий будинок № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря» був ОСОБА_1 (син відповідача у справі ОСОБА_1 ), який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Надалі Відповідач ОСОБА_1 01 жовтня 2014 року звернувся до голови СВТ «Зоря» із заявою про переоформлення садового будинку, який належав його сину ОСОБА_10 у зв`язку із його смертю.

Відповідач ОСОБА_1 27 червня 2015 року звернувся до голови СВТ «Зоря» із заявою про переоформлення садового будинку АДРЕСА_1 на нього у зв`язку із смертю його сина ОСОБА_10 .

Відповідач ОСОБА_1 19 вересня 2015 року звернувся до голови СВТ «Зоря» із заявою про прийняття його у члени СВТ «Зоря» у зв`язку із смертю ОСОБА_10 , так як він є його спадкоємцем (батьком). Свідоцтво про право власності додавалося до заяви. Ця заява головою СВТ «Зоря» не була прийнята, про що засвідчили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва із позовом про визнання загальних зборів СВТ «Зоря» недійсними, у задоволенні якого рішенням суду від 02 березня 2016 року відмовлено.

За результатами апеляційного провадження рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 квітня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , визнано протиправним і скасовано рішення загальних зборів Садово виноградного товариства «Зоря» від 19 вересня 2015 року в частині відмови у передачі земельної ділянки № НОМЕР_2 на баланс Садово-виноградного товариства «Зоря» з подальшою передачею її в оренду ОСОБА_9 .. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_9 (тещі відповідача ОСОБА_1 ) про зміну черговості спадкування (справа № 2/489/928/15).

Протоколом загальних зборів члені СВТ «Зоря» від 14 травня 2016 року № 27 ОСОБА_13 прийнято до складу членів цього товариства.

В матеріалах справи наявна розписка зі змісту якої слідує, що ОСОБА_9 13 травня 2017 року продала свою земельну ділянку ОСОБА_3 за 5 (п`ять тисяч) доларів. Надалі ОСОБА_3 було прийнято до складу членів СВТ «Зоря».

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 вересня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони СВТ «Зоря» вирішувати питання щодо передачі земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 619 кв.м. в користування членам товариства.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на будівельні матеріали, з яких побудований садовий будинок, розташований на земельній ділянці № НОМЕР_2 в ВСТ «Зоря» в м. Миколаєві за адресою АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Надалі 13 червня 2019 року ОСОБА_1 здійснив реєстрацію права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації: технічний паспорт КП «ММБТІ» виданий 14 травня 2019 року № 32949, рішення місцевого органу державної виконавчої влади, серія номер 51/108, виданий 09 квітня 2019 року виданий виконавчий комітетом Миколаївської міської ради. Реєстраційний номер майна 101. Кадастровий номер земельної ділянки :03:070:0008, реєстраційний номер 101, площа 0,0619 га.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 січня 2022 року власником садового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 . Підстава для державної реєстрації договір дарування, серія та номер: 237, виданий 13 квітня 2021 року, виданий Савченко І.М., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до чатсини другої статті 368 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З матеріалів справи слідує та не заперечується сторонами що відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті свого сина ОСОБА_10 , який прийняв спадщину після його смерті.

До складу спадщини після смерті ОСОБА_10 , крім іншого майна, увійшли будівельні матеріали з яких побудовано садовий будинок № НОМЕР_2 у СВТ «Зоря», який надалі разом із земельною ділянкою, на якій він розташований, був зареєстрований у визначеному законодавстві порядку як об`єкт житлової нерухомості (реєстраційний номер 101).

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача ОСОБА_3 про можливість укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, уклавши такий договір у простій письмовій формі.

Матеріали справи свідчать, що СВТ «Зоря» здійснює свою діяльність на підставі Статуту.

Як зазначив суд апеляційної інстанції у рішення від 18 квітня 2016 року у справі №489/7573/15 відповідно до пункту 3.2 Статуту передбачено, що членство у товаристві припиняється у випадку смерті члена товариства. Перевага на вступ до товариства зберігаються за один зі спадкоємців або членів сім`ї.

З огляду на це протокол загальних зборів СВТ «Зоря» від 14 травня 2016 року № 27, яким відмовлено у прийнятті ОСОБА_1 до складу СВТ «Зоря» відмовлено та прийнято до членів ВСТ «Зоря» ОСОБА_9 та переоформлено на неї земельну ділянку, видано членську книжку є таким, що суперечить чинному законодавству.

При цьому суд не бере до уваги надані позивачем ОСОБА_3 та представником третьої особи Статути СВТ «Зоря» копії статуту, затвердженого 01 жовтня 2016 року, оскільки така редакція затверджена вже після складення протоколу загальних зборів від 14 травня 2016 року № 27.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_9 (баба померлого ОСОБА_10 ) була його спадкоємцем чи членом його сім`ї. За такого, включення її до складу членів СВТ «Зоря» та переоформлення на неї земельної ділянки № 39 є таким, що здійснене без законних на те, підстав.

Включення ОСОБА_9 до членів СВТ «Зоря» за її заявою також є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки після смерті ОСОБА_10 є спадкоємець, його батько ОСОБА_1 , який прийняв спадщину.

Як стверджує представник позивача ОСОБА_3 та допитана в якості свідка ОСОБА_9 , що остання продала належну їй земельну ділянку № НОМЕР_2 .

Можливість здійснення відчуження майна є правомочністю власника, однак матеріали справи не містять доказів того, що ця земельна ділянка перебувала у приватній власності ОСОБА_9 . Відтак, ОСОБА_9 не мала право продавати її чи відчужувати у будь-який інший спосіб.

Відповідно до статті 657 ЦК України (в редакції чинній станом на 2017 рік) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, правочини щодо відчуження нерухомого майна (зокрема і земельної ділянки) підлягали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Доказів того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 дотрималися таких вимог чинного законодавства матеріали справи не містить.

За такого, розписка ОСОБА_9 від 13 травня 2017 року не може вважатися договором купівлі-продажу земельної ділянки, а позивач за первинним позовом ОСОБА_3 такою, що набула права власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря» у м. Миколаєві.

З огляду на зазначене суд відхиляє покази свідка ОСОБА_9 щодо правомірності набуття права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку та садовий будинок № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря». Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про правомірність набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря» у м. Миколаєві.

При цьому суд не бере до уваги покази свідків, допитаних за клопотанням ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , оскільки інформація щодо обставин справи таким свідкам відома лише зі слів відповідача ОСОБА_1 .

Покази свідків щодо обставин набуття права власності на садовий будинок № НОМЕР_2 у СВТ «Зоря», надані під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження ОСОБА_17 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 не є належним та допустимим доказом у справі та спростовуються наявними у справі матеріалами.

Суд також відхиляє доводи представника позивача за первинним позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_2 щодо невідповідності переліку будівельних матеріалів, визначення суми ринкової вартості спірного садового будинку АДРЕСА_1 , неточності у технічному паспорті на садовий будинок, зазначені ними в судовому засіданні в обґрунтування своїх позовних вимог, незаконність отримання ОСОБА_1 спадщини. Зазначене не підтверджується належними та допустими доказами.

Звертаючись до суду із первинним позовом представник позивача ОСОБА_7 на питання суду зазначив, що правовою підставою звернення ОСОБА_3 із цим позовом є приписи статтей 388, 387 ЦК України.

Стаття 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті ЦК України).

Оскільки суд дійшов висновку що ОСОБА_3 не набула права власності ані на земельну ділянку ані на садовий будинок № НОМЕР_2 у СВТ «Зоря», відповідно у неї відсутнє право, визначене статтею 388 ЦК України щодо витребування цього майна.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації речових прав ОСОБА_4 на садовий будинок АДРЕСА_1 то суд зазначає таке.

Як свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підставою для реєстрації права власності ОСОБА_4 стало договір дарування, серія та номер: 237, виданий 13 квітня 2021 року видавник Савченко І.М., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області.

Будь-яких позовних вимог щодо цього договору позивачем за первинним позовом не заявлено, його копію до матеріалів справи не надано, клопотань про його витребування суду заявлено не було.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_3 права на земельну ділянку № НОМЕР_2 у СВТ «Зоря», спірний садовий будинок та правомірність набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку та на спірний будинок, входячи із неспростованої презумпції правомірності правочину (договору дарування за яким ОСОБА_4 набув право власності на спірний житловий будинок), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог заявлених до ОСОБА_4 .

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору СВТ «Зоря» про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та визнання права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Щодо обґрунтованості зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 то суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі № 447/455/17, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, ніж ЖК України, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. У цьому висновку також зазначається, що законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Також наголошується, що у всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову, а власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Наведене простежується і у висновках Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Крім статті 8 Конвенції, права власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції яка, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Судом за результатами розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 у визначеному законом порядку набув права власності на садовий будинок № НОМЕР_2 у ВСТ «Зоря» (на підставі договору дарування). ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їх діти не є членами сім`ї ОСОБА_19 чи наймачами в розумінні чинного законодавства України та проживають у спірному садовому будинку без визначених законодавством підстав.

Звертаючись до суду із позовом про виселення сім`ї ОСОБА_20 позивач ОСОБА_4 вказує на те, що ОСОБА_3 із своєю сім`єю проживаю у належному йому нерухомому садовому будинку без його дозволу та без буть якої визначеної законодавством підстави та намагаються позбавити його права власності на це майно, чим порушують його право володіння та користування майном та чинять йому перешкоди у доступі до цього майна.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 на питання суду пояснив, що він не допускає ОСОБА_4 на територію земельної ділянки № НОМЕР_2 та садового будинку № НОМЕР_2 в ВСТ «Зоря», вважаючи це майно своїм.

З огляду на зазначене, судом встановлено та не заперечується відповідачами, що з огляду на їх проживання у спірному садовому будинку АДРЕСА_1 , власник цього майна ОСОБА_4 позбавлений можливості володіти та користуватися цим майном. За такого, таке порушене право позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 підлягає захисту у судовому порядку.

Відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слід виселити із садового будинку № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря».

Під час розгляду справи судом в порядку частини другої статті 13 ЦПК України, частини сьомої статті 81 ЦПК України, отримано інформацію щодо адреси зареєстрованого місця проживання відповідачів, належного їм на праві власності майна та отримано висновок виконавчого комітету Миколаївської міської ради органу опіки та піклування щодо доцільності виселення неповнолітніх дітей.

Так відповідно до інформації наявної в Реєстрі територіальної громади м. Миколаєва адресою зареєстрованого місця проживання є: ОСОБА_3 АДРЕСА_3 ; ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 АДРЕСА_4 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником частини у праві власності на квартиру АДРЕСА_5 (загальна площа 42,1 кв.м., житлова площа 28,1 кв.м.) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21 грудня 1999 року ЗАТ «Миколаївський завод будівельних матеріалів», договір про встановлення ідеальних часток № 3242, виданий 28 листопада 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Ємельянова Н.В. та частини у праві власності на це майно на підставі договору дарування № 3243, виданого 28 листопада 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. Отже, всього ОСОБА_2 належить частина у праві власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Виконавчим органом опіки та піклування, як органом опіки та піклування, за ухвалою суду надано висновок про недоцільність виселення неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 із садового будинку АДРЕСА_6 .

Виконавчий комітет Миколаївської міської ради у своєму висновку зазначив, що родина ОСОБА_20 проживають у вказаному садовому будинку з 2017 року перебудовували та покращували його стан. У 2021 році у них народилися діти, які з народження проживають у цьому будинку без реєстрації місця проживання. Місце проживання дітей зареєстроване по АДРЕСА_4 , де проживають батьки ОСОБА_2 один з яких є лежачим хворим та потребує постійного догляду. Умови для проживання дітей не створені.

Будь-яких доказів неможливості проживання дітей за адресою АДРЕСА_4 ані органом опіки ані відповідачами за зустрічним позовом не надано. З огляду на це суд виходять із того, що відповідач ОСОБА_2 має на праві власності частину нерухомого майна (житла) та має місце для проживання.

Під час розгляду справи на запитання суду відповідач ОСОБА_2 надав пояснення, що у 2017 року йому було відомо, що існує спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 щодо спадкового майна, після смерті ОСОБА_10 (сина відповідача у справі за первинним позовом), однак він вважав, що цей спір стосується іншого житла, а з садовим будинком все вирішено, і цей спір не стосується цього майна.

Такі доводи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, з яких слідує, що відповідач ОСОБА_1 неодноразово після смерті свого сина звертався до голови СВТ «Зоря» із заявами про переоформлення земельної ділянки № НОМЕР_2 на нього як на спадкоємця померлого ОСОБА_10 та прийняття його до членів цього товариства. Однак не отримував на такі звернення відповіді або отримав відмову у задоволенні цих заяв, яку оскаржуванував до суду (за результатами розгляду його позов було задоволено та визнано недійсним відповідний протокол загальних зборів СВТ «Зоря»). Однак 17 травня 2016 року загальними зборами СВТ «Зоря» ОСОБА_1 знову було відмовлено у прийнятті його до членів СВТ «Зоря», а у 2018 році ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на будівельні матеріали, з яких побудовано садовий будинок № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря» та цей позов було задоволено рішенням суду.

З огляду на зазначене, суд критично оцінює доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що він вважав, що відносно садового будинку не існує будь-якого спору.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що станом на 2017 рік цивільне законодавство чітко та зрозуміло визначало, що договір купівлі-продажу земельної ділянки мав бути посвідчений нотаріусом та здійснено державну реєстрацію цього майна. З огляду на це відповідач ОСОБА_3 мала проявити розумну обачність сплачуючи ОСОБА_9 кошти, як на її думку, за придбання земельної ділянки АДРЕСА_1 на підставі розписки, складеної у простій письмовій формі та мала переконатися про наявність у цієї особи права відчужувати таке нерухоме майно, ознайомившись із документами які посвідчують її право власності.

Підсумовуючи викладене, враховуючи відсутність визначених законодавством підстав проживання відповідачів за зустрічним позовом у спірному садовому будинку відповідачів за зустрічним позовом, наявність у власника майна ОСОБА_4 перешкод у володінні та користуванні належного йому майном, суд дійшов висновку про необхідність задоволення зустрічного позову у повному обсязі та з метою захисту порушеного права ОСОБА_4 щодо володіння та користування своїм майном, виселити відповідачів за зустрічним позовом із садового будинку АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє висновок виконавчого комітету Миколаївської міської ради як органу опіки та піклування про недоцільність виселення неповнолітніх дітей та зазначає що ОСОБА_2 на праві власності на лежить частина у праві власності на квартиру АДРЕСА_5 , в якій він як власник має право проживати разом із своєю сім`єю, облаштувавши помешкання для проживання дітей.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем ОСОБА_3 за подачу позову до суду слід віднести на її рахунок, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні її позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог зустрічного позову, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 , які діють від свого імені та є законними представниками двох неповнолітніх дітей, слід стягнути судові витрати по 429 грн 44 коп. з кожного.

Керуючись статтями 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Садово-виноградарське товариство «Зоря», про визнання незаконною та скасування державної реєстрації речових прав, визнання права власності на садовий будинок в СВТ «Зоря», розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 із садового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 по 429 грн 44 коп. судового збору, сплаченого за подачу позову до суду, з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.М.Шолох