Номер провадження: 22-ц/813/722/25
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Вадовської Л.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суд м. Одеса від 21 листопада 2023 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Носенка Сергія Борисовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

16 листопада 2023 року до суду надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Носенка Сергія Борисовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи, за участю боржника ОСОБА_1 , стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс».

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Носенко С.Б. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи, за участю боржника ОСОБА_1 , стягувача ТОВ «Консалт Солюшенс» задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 до виконання зобов?язань покладених на нього по виконавчому листу №522/17657/15-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 22.11.2016 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний Банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №05/04/2008/840-К/457 від 17.04.2008 в розмірі 779 483, 12 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 16 678 013 гривень 27 копійок; стягнено з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1218 гривень, стягнено з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 1218 гривень, стягнено з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1218 гривень щодо боржника ОСОБА_1 .

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні подання відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1)суд першої інстанції зобов`язаний був повернути подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, а не відкривати провадження у справі, так як порушено вимоги статті 183 ЦПК України приватним виконавцем, адже до подання приватного виконавця не було долучено доказів його направлення учасникам справи (провадження);

2)приватний виконавець, заявляючи про ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення жодного разу більше ніж за два роки навіть не здійснив вихід за адресою скаржника, де остання зареєстрована та де знаходиться йому нерухоме майно, на яке могло бути звернено стягнення;

3)виконавчий лист по справі було видано 22 листопада 2016 року, у той час як скаржник відбувала покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби (із 03 вересня 2014 року по 15 лютого 2021 року), тобто не мала можливості працювати, вести будь-який діалог з банківськими установами та врегулювати існуючу заборгованість;

4)скаржник не мав інформації про існування рішення та виконавчого провадження відносно себе, а приватний виконавець протягом двох років жодним чином не намагався знайти боржника для отримання пояснень та проведення будь-яких виконавчих дій, обмежившись формальним направлення листів та запитів через Автоматизовану систему виконавчого провадження.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.3 ст.441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, боржник, яка є обізнаною з наявністю по відношенню до неї відкритого виконавчого провадження, до теперішнього часу не виконав рішення суду, будь-яких дій для його виконання не вчиняла, чим фактично ухиляється від виконання рішення суду.

Надані докази підтверджують дії виконавця про виклик боржника для примусового виконання рішення суду.

При цьому, відповідно до інформації, наданої Державною прикордонною службою, за період з 08.07.2023 по 01.09.2023 мають місце випадки перетину ОСОБА_1 державного кордону України.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішення суду (ст. 129 КУ)

Порядок здійснення права громадян України на виїзд в Україну, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконанні зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або заперечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка у відповідності до ст.9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод громадян», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» є частиною національного законодавства, передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

При цьому, виконання будь якого рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конституції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до п. 34 рішення Європейського суду з прав людини, ухваленому 07 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, може застосовуватись судами як джерело права: «суд знову наголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень».

Згідно ч.1 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для закордонних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Так, п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, наявність невиконаних зобов`язань, але лише до моменту виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Крім того, питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 441 ЦПК України.

На виконання Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» від 24.03.2008 року № 261/2008, а також з метою роз`яснення окремих норм законодавства між Міністерством юстиції України та Адміністрацією Державної прикордонної служби України було затверджено лист «Щодо виїзду осіб, які мають невиконані зобов`язання, покладені на них рішенням судів» від 06.06.2008 року № 25 32/507, яким оговорений порядок виїзду осіб, які мають невиконані зобов`язання, покладені на них рішенням судів, з метою підвищення ефективності виконання рішень судів.

Отже, наявність в особи тривалий час невиконаних зобов`язань, покладених судовим рішенням та ухилення особи від виконання такого рішення суду є підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що є одним із заходів забезпечення виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що «суд першої інстанції зобов`язаний був повернути подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, а не відкривати провадження у справі, так як порушено вимоги статті 183 ЦПК України приватним виконавцем, адже до подання приватного виконавця не було долучено доказів його направлення учасникам справи (провадження)», то колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 183 параграфу 2 «Заяви з процесуальних питань» глави 1 Розділу III «Позовне провадження» ЦПК України регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, які подаються виключно з процесуальних питань при розгляді справ позовного провадження, в тому числі на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень. При цьому вказана процесуальна норма не стосуються та не регулює питання подачі саме подання виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон. Вказані процесуальні правовідносини регулюються розділом VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)», який встановлює окремий процесуальний режим розгляду відповідного подання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що «приватний виконавець, заявляючи про ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення жодного разу більше ніж за два роки навіть не здійснив вихід за адресою скаржника, де остання зареєстрована та де знаходиться йому нерухоме майно, на яке могло бути звернено стягнення», є неспроможними та спростовується матеріалами справи, а саме: актом приватного виконавця від 18.06.2021, яким встановлено, що боржник за адресою місця проживання була відсутня (т.3, а.с. 51).

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що «виконавчий лист по справі було видано 22 листопада 2016 року, у той час як скаржник відбувала покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби (із 03 вересня 2014 року по 15 лютого 2021 року), тобто не мала можливості працювати, вести будь-який діалог з банківськими установами та врегулювати існуючу заборгованість» з огляду на таке.

Як вбачається в матеріалах справи і не заперечується самою ОСОБА_1 та її представником, ОСОБА_1 відбувала покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби із 03 вересня 2014 року по 15 лютого 2021 року. Надалі боржник була звільнена з ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Водночас, виконавче провадження №65805463 щодо виконання виконавчого листа №522/17657/15-ц було відкрито 14 червня 2021 року, а також всі подальші дії приватного виконавця здійснювались після звільнення боржника з ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що «скаржник не мав інформації про існування рішення та виконавчого провадження відносно себе, а приватний виконавець протягом двох років жодним чином не намагався знайти боржника для отримання пояснень та проведення будь-яких виконавчих дій, обмежившись формальним направлення листів та запитів через Автоматизовану систему виконавчого провадження».

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

А відтак, боржник вважається належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, відповідно до приписів частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Матеріали виконавчого провадження містять супровідні листи щодо направлення документів виконавчого провадження, а також інформацію з сайту Укрпошта про те, що 17.06.2021 було вручено ОСОБА_1 поштове відправлення за адресою: АДРЕСА_1 , що є адресою її місця реєстрації (т.3, а.с. 6).

Апеляційний суд зауважує, що виконавче провадження відкрито 14 червня 2021 року, а тому 17 червня 2021 року боржником отримано саме постанову про відкриття провадження.

Таким чином, ОСОБА_1 була повідомлена про відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що якщо боржник не вчинила жодних дій, спрямованих на виконання боргового зобов`язання, а саме, до виконавця не прибула, не надала своєчасно у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах та пояснень стосовно причин невиконання рішення не надала, а виконавець зі свого боку вчинив всі дії передбачені законом, в такому разі, обставини свідчать, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, що є підставою для обмеження її в праві виїзду за межі України та вчинення інших дій передбаченим Законом.

Додатково апеляційний суд зауважує, що у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78-82).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено частиною 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення статті 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» («Горнсбі проти Греції»).

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення суду від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині 3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

При цьому у пункті 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі «Напияло проти Хорватії» (п. п. 78-82).

Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 760/1293/17 (провадження № 61-11718св19).

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Подання розглянуто по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржувану ухвалу суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвалу постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суд м. Одеса від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

Л.М. Вадовська