БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/162/25
Провадження № 6/497/17/25
УХВАЛА

про повернення заяви

27.01.25 року Болградський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Кравцової А.В., секретар судового засідання - Ільєва Д.Д., вивчивши у приміщенні суду в м.Болград заяву Бариша Владислава Сергійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Технофінанс" про заміну сторони виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

21.01.2025р. до суду надійшла заява гр. ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні, якою заявник стверджуючи, що є представником ТОВ Фінансова компанія "Технофінанс" та посилаючись на те, що у приватного виконавця Велькова О.В. на виконанні перебуває виконавче провадження №68067392, що було відкрите на підставі виконавчого напису №4739, вчиненого 28.12.2021р. приватним нотаріусом Кобельницьким С.І. про стягнення заборгованості з гр. ОСОБА_2 на користь ТОВ "ФК "Преміум Актив", а також зазначивши, що 23.12.2020р. між ТОВ "ФК "Преміум Актив" та АТ"АКБ "Конкорд" було укладено договір №23/12-1 про відступлення прав вимоги, тому АТ"АКБ "Конкорд" вибуло з виконавчого провадження як сторона стягувача, та 01.12.2021р. між ТОВ "ФК "Преміум Актив" і ТОВ"Фінансова компанія "Технофінанс" теж було укладено договір факторингу №01-07-24-1ПА про відступлення прав вимоги, тому стягувачем наразі є ТОВ"Фінансова компанія "Технофінанс", - у зв`язку з чим просить замінити стягувача у вищевказаному виконавчому провадженні.

Однак, вищевказана заява, відповідно до вимог ч.4ст.183 ЦПК України підлягає поверненню заявнику без розгляду, виходячи з наступного.

Згідно ст.442 ЦПК України, яка визначає порядок заміни сторони виконавчого провадження, - що розміщена в розділі VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)», заява, яка подається на стадії виконання судового рішення про заміну сторони у виконавчому провадженні є заявою по суті справи, до якої в силу ч.9ст.10 ЦПК України застосовуються загальні вимоги до форми, змісту позовної заяви та правила стосовно подання документів, що додаються до позовної заяви, які містять положення ст.ст.175, 177 ЦПК України, а також положення ст.183 ЦПК України, якою встановлені загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви.

Відповідно до положень ч.2ст.183 ЦПК України, письмові заяви, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Крім того, юридична особа, відповідно до ч.ч.1,2 ст.92 ЦК України набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників, а ст.170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом.

До суду надійшла вищевказана заява від імені ТОВ за підписом особи, яка позиціонує себе представником заявника, проте, належних доказів на підтвердження цієї обставини до заяви не додає.

Так, відповідно до ч.ч.3,4ст.58 ЦПК України, юридична особа бере участь у справі в суді через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Отже, процесуальний кодекс розмежовує такі юридичні категорії, як «представництво» і «самопредставництво».

Що стосується представництва заявниці, то ст.237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.ч.1,3 цієї статті).

Законом України №1401-VIII від 02.06.2016р. «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», розд.XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пп.11п.16-1, який передбачає, що представництво, відповідно до п.3ч.1ст.131-1 та ст.131-2 Конституції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції з 01.01.2017р., у судах апеляційної інстанції - з 01.01.2018р.; у судах першої інстанції - з 01.01.2019р. Представництво у суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності цим ЗУ, - здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. Вказані зміни набули чинності 30.09.2016р. Процесуальні кодекси, які набрали чинності у грудні 2017р., фактично здійснили поділ процесуального представництва юридичної особи на дві категорії:

- участь через «самопредставництво» - через керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення;

- участь через «представника» - адвоката, уповноваженого на підставі довіреності чи ордеру, виданих на підставі договору про надання правової допомоги, за певними винятками.

Відповідно до ч.1ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (ч.4ст.87 ЦК України). З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ч.1ст.7 ЗУ №755-IV), а відсутність відповідного запису у реєстрі - є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд. Така правова позиція викладена в ухвалі ВС України від 11.02.2020р. №260/988/19.

Згідно ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Крім того, ЗУ №390-IX, який набрав чинності 29.12.2019р. і яким ч.3 і 4 ст.58 ЦПК України викладені в новій редакції, перелік осіб, які можуть вважатися такими, що здійснюють «самопредставництво» юридичної особи, був збільшений. Окрім керівників або членів виконавчого органу, до переліку було включено «інших осіб, які мають з такою юридичною особою трудові відносини (діють на підставі трудового договору (контракту)».

Дискусії в юридичній та бізнес спільноті свідчать, що наразі залишаються нагальними два ключових питання: по-перше, чи скасовано адвокатську монополію, а, по-друге, - які документи надати суду аби позов чи інший процесуальний документ не повернули та/або юрисконсульта допустили до участі у судовому засіданні.

Судами вже напрацьована практика та щодо суті самопредставництва, і тому, з 29.12.2019р. в ході отримання процесуальних документів та вирішення питань щодо допуску осіб до участі у справі враховується наступне: по-перше, крім керівника та члена виконавчого органу, право представляти юридичну особу у порядку самопредставництва отримали інші особи, які мають з такою юридичною особою трудові відносини (діють на підставі трудового договору (контракту); кодекси також доповнено положеннями щодо самопредставництва органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, від імені яких діють їх керівники, інші уповноважені особи відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору.

З наведеного вбачається, що зазначеним законом не скасовано норму щодо представництва юридичних осіб виключно адвокатами, а, відтак і про скасування адвокатської монополії мова не йде. Натомість, розширення можливостей для самопредставництва мало на меті вирішити назрілі проблеми щодо: надання бізнесу можливості захищати свої інтереси силами власного персоналу - юрисконсультів; позбавлення юрисконсультів потреби в отриманні адвокатського свідоцтва; та вирішення проблеми представництва органів державної влади та органів місцевого самоврядування в умовах нестачі бюджетів та відсутності чіткого механізму закупівлі саме адвокатських послуг.

Аналіз практики Верховного Суду свідчить, що сама лише довіреність не може підтверджувати повноваження особи (навіть працівника, юрисконсульта) представляти інтереси юридичної особи чи державного органу у порядку самопредставництва.

Так, наприклад в ухвалі ВС від 12.02.2020 (Касаційний адміністративний суд, спр.№160/2199/19) вказано, що для визнання особи такою, що діє у порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень) без додаткового уповноваження (довіреності). Які документи можуть підтверджувати повноваження щодо самопредставництва? В ухвалі від 07.02.2020 у спр.№17/495-08 ВС (КГС), залишаючи без руху касаційну скаргу вказав, що на підтвердження повноважень для участі у справі у порядку самопредставництва, працівник юр.особи має надати суду: докази того, що особа обіймає певну посаду (наказ, трудовий договір), а також докази, які дозволяють встановити обсяг повноважень вказаної посадової особи (статут, положення, трудовий договір (контракт). При цьому, у відповідному трудовому договорі (контракті) має міститись положення щодо повноважень юрисконсульта на представництва інтересів юридичної особи в суді. Відсутність відповідних положень у трудовому договорі (положенні/посадовій інструкції) є підставою для відмови у допуску до участі у справі. А, в ухвалі від 20.01.2020 у спр.№910/3245/19, повертаючи касаційну скаргу юридичної особи Верховний Суд (КГС) вказав, що надана копія трудового договору не містить положень щодо повноважень юрисконсульта на представництво інтересів відповідача в суді. В ухвалі від 21.01.2020 у спр.№924/440/19 ВС (КАС) зазначив, що для підтвердження права працівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування діяти у порядку самопредставництва, такий працівник має надати суду: витяг з контракту, в якому визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі без окремого доручення; або оригінал чи копію трудового договору (акту про призначення), або оригінал посвідчення та витяг з посадової інструкції, в якій визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді без окремого доручення керівника; та окреме доручення (резолюція) керівника, в якому визначено повноваження особи представляти інтереси державного органу, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі, якщо посадовою інструкцією або контрактом не передбачено право такої особи представляти інтереси без такого доручення. Численна судова практика свідчить, що за умови надання усіх необхідних документів (як зазначено вище) суди допускають юрисконсультів до участі у справі у порядку самопредставництва.

Щодо "адвокатської монополії" - наразі фахова спільнота очікує ухвалення ВР України ЗУ про скасування змін до Конституції 2016 року (законопроект №1013, 29.08.2019 визначений Президентом як невідкладний), який передбачає залишення монополії на рівні Конституції лише для захисту від кримінального обвинувачення.

На практиці ухвалення цього законопроекту автоматично не призведе до скасування адвокатської монополії, що закріплена на рівні процесуальних кодексів. Так, враховуючи коментарі законотворців (наприклад, голови Комітету з питань правової політки Андрія Костіна), - метою законодавчих змін є в першу чергу виключення положення про адвокатську монополію з Конституції України, оскільки (початок цитати): "роль адвокатури в правосудді має визначатись у процесуальному законодавстві" (кінець цитати). А, як зазначено вище, ч.1ст.60 ЦПК України визначає представництво особи виключно адвокатом (за виключенням випадків, зазначених у ч.2 цієї статті: "Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у ст.61 цього Кодексу.

З вищенаведеного вбачається, що, оскільки заявниця не є адвокатом (алдже ордеру до заяви не додано), - інтереси зазначеної в її заяві юридичної особи може представляти або працівник цієї юридичної особи, пов`язаний з нею трудовими правовідносинами, або адвокат.

Заявником не додано до заяви доказів того, що він є працівником позивача юридичної особи, і пов`язана з нею трудовими правовідносинами, або адвокатом, а тому не може бути учасником справи, у даному випадку, навіть на стадії виконання судового рішення; а також не додано доказів направлення копії заяви іншим учасникам справи відповідно до ст.43ч.7 ЦПК України - згідно якої: "в разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення. Якщо інший учасник справи відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрував його, учасник справи, який подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, звільняється від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи.

Суд, направляючи такому учаснику справи судові виклики і повідомлення, ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом, зазначає у цих документах про обов`язок такої особи зареєструвати свій електронний кабінет та можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами".

Крім того, виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням свого рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, суд видає один виконавчий документ.

Сторонами виконавчого провадження є Стягувач та Боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. В разі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду з заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для того, щоби визнати гр. ОСОБА_1 учасником даної цивільної справи представником юридичної особи, а тому його заява, у даному випадку, не може бути розглянута судом в інтересах цієї юридичної особи - ТОВ"Фінансова компанія "Технофінанс", адже в матеріалах, які були подані до суду, гр.Баришем В.С., на підтвердження повноважень представника додана лише довіреність, видана керівником ТОВ"Фінансова компанія "Технофінанс", однак суду не надано трудового договору між заявником та юридичною особою, яку він, на його твердження, представляє або адвокатського ордеру на своє ім`я - що позбавляє суд пересвідчитись в його належних повноваженнях.

Так, як зазначено вище, доказами підтвердження повноважень брати участь у справі в порядку самопредставництва працівник (юрисконсульт) має надати суду: докази того, що особа обіймає певну посаду (наказ, трудовий договір), а також докази, які дозволяють встановити обсяг повноважень вказаної посадової особи (статут, положення, трудовий договір (контракт). При цьому, у відповідному трудовому договорі (контракті) має міститись положення щодо повноважень юрисконсульта на представництва інтересів юридичної особи в суді. Відсутність відповідних положень у трудовому договорі (положенні/посадовій інструкції) є підставою для відмови у допуску до участі у справі.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВС України від 07.02.2020 у справі №17/495-08.

Крім того, надання правової допомоги без укладання договору про надання правової допомоги в письмовій формі, зокрема лише на підставі довіреності, не допускається, крім випадків, передбачених у ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Поки адвокатська діяльність у встановленому законом порядку не припинена, укладання договору про надання правової допомоги слід вважати передбаченим законом професійним обов`язком адвоката. Правова позиція викладена у постанові Великою палатою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №817/66/16.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що звернення до суду з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема, адвоката, при реалізації права на справедливий суд (ст.131-2 Конституції України, ст.4 ГПК України та ст.ст.7,10 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів») передбачає надання суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази мають виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази мають бути в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, яка реалізує право на справедливий суд (аналогічна правова позиція в ухвалі ВС від 23.08.2018 (спр.№805/4297/17-а).

Положеннями ст.183 ЦПК України не передбачена можливість суду залишати таку заяву без руху з наданням строку для усунення недоліків, тому, за встановлених вище обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення вищевказаної заяви гр. ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні, оскільки за своєю формою подана до суду заява не відповідає вимогам п.1ч.4ст.185 ЦПК України через відсутність достатніх доказів на підтвердження його повноважень на вчинення дій в інтересах зазначеної в його заяві юридичної особи та відсутність доказів надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження) копії заяви з додатками.

Варто також зазначити, що вищевказана заява подана заявником в інтересах юрособи з питання щодо заміни сторони у виконавчому провадженні на підставі виконавчого напису, тому заявником (його представником) слід врахувати наступне.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017р. у справі №826/20084/14 про визнання нечинним і скасування п.1 та п.2 Постанови КМУ №662 від 26.11.2014р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття».

Верховний Суд у своїй Постанові від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц (провадження №61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже, не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Виконавчий напис вчинений нотаріусом у 2019 р., тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 р. у справі №826/20084/14. Таким чином, укладений між банком та вами кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

ТОму, вирішуючи питання про повторне звернення до суду з цим же питанням - заявник має врахувати усе вищевикладене, та підтвердити належними і достатніми доказами не лише факт правонаступництва, а й наявність права на стягнення в особи. яка позиціонує себе Стягувачем в цих правовідносинах.

Керуючись ст.ст.ст.ст.183,260,353,442,446 ЦПК України, суд

ухвалив:

Повернути без розгляду заяву Баришу Владиславу Сергійовичу, що подана ним в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Технофінанс" про заміну сторони виконавчого провадження, з підстав, викладених в мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити заявнику/представнику, що повернення заяви не перешкоджає йому у зверненні до суду з цією ж або такою самою заявою повторно в разі виправлення недоліку, який став підставою для її повернення.

Копію ухвали направити заявнику та представнику.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії до Одеського апеляційного суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин.

Суддя А.В. Кравцова