Справа 206/5104/24
Провадження 2/206/136/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 квітня 2025 року у залі суду в м. Дніпрі Самарський районний суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

секретар судового засідання Похил А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю представника позивача, адвоката Виприка С.О.,

ВСТАНОВИВ:

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Виприка Сергія Олександровича до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла зазначена позовна заява. В прохальній частині позову позивач просить суд:

- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

І. Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 (позивач) є власником квартири АДРЕСА_2 . У вищезгаданій квартирі зареєстровані, але не проживають з 2011 року і по сьогоднішній день племінники позивача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідачі у 2011 році зібрали свої речі та переїхали мешкати за кордон, де вони мешкають і по теперішній час. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, жодних перешкод на протязі всього часу не проживання відповідачів нею не чинилося, вони у добровільному порядку залишили житло. Також позивач не має можливості отримати житлову субсидію, у зв`язку з тим, що в квартирі зареєстровані відповідачі, які фактично в ній не проживають та добровільно зніматись з реєстраційного обліку не бажають, позивач не може скористатись законним правом на отримання допомоги від держави (субсидії),чим порушується її право на повноцінне користування квартирою. У зв`язку з тривалою (понад 13 років) без поважної причини відсутністю відповідачів за місцем реєстрації, не сплатою за комунальні послуги та інших витрат по утриманню житлового приміщення, позивач, як власник житла, змушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядженням її майном (а.с. 2-5).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що відповідачі це її племінники. З 2011 року вони виїхали за межі України та не проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Позов підтримала у повному обсязі та просила задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача адвокат Виприк Сергій Олександрович просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову на адресу суду не надходило. Відповідачі про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки поштою, про що в матеріалах справи міститься конверт на адресу відповідача, повернутий поштою з відміткою «повертається, за закінченням терміну зберігання» (а.с. 32). Суд повідомляв відповідачів про судові засідання, шляхом надання оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. 35, 36, 42, 43, 51, 52). Отже, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з вищенаведеним, суддя вважає можливим застосувати положення ст. 280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судові засідання не з`явився. Повідомлений про розгляд справи належним чином, шляхом направлення судової повістки поштою, про що в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 37). Письмових пояснень по справі не надходило.

Допитана у судовому засідання свідок ОСОБА_4 суду показала, що сторони по справі її сусіди. Відповідачі виїхали до матері в Італію.

Допитана у судовому засідання свідок ОСОБА_5 суду показала, що все своє свідоме життя проживає на АДРЕСА_3 . Мати відповідачів виїхала закордон та забрала синів до себе в Італію. З того моменту як вони виїхали, більше вона їх не бачила.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

15 липня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 26).

10.12.2024 та 10.02.2025 віл представника позивача до суду надходили заяви про проведення судового засідання без його участі, розгляд клопотання про витребування доказів (а.с. 29, 38).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2025 року витребувати у Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину кордону відповідачами за період з 01.01.2010 року по 01.01.2024 рік (а.с. 40).

14.02.2025 на електронну пошту суду надійшла відповідь від Державної прикордонної служби України на ухвалу суду про витребування доказів (а.с. 45-46).

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивача та її представника, допиано свідків, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

16.04.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних відносин.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. від 19 січня 2006 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9902379 від 21.02.2006 (а.с. 8-10).

Відповідно до акту обстеження домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 від 11 червня 2024 року, складеним в присутності мешканців будинку, за підписами сусідів та начальника дільниці КП «ЖИЛСЕРВІС-5» ДМР встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають за адресою: АДРЕСА_1 з лютого 2011 року по теперішній час (а.с. 11).

З інформації, наданої Державною прикордонною службою України вбачається, що відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянами України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 08.11.2017 по 01.01.2024 в базі даних не виявлено. Інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території зберігається протягом 10 років з дня її внесення. Зберігання в базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08.11.2017, оскільки до набрання чинності Положення, така інформація зберігалася у базі даних протягом 5 років (а.с. 46).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Так, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16.

Так, позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , а тому вона як власник цього майна має право користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з пояснень позивача є її племінниками. Відповідачі, хоч зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , проте не проживають за вказаною адресою, не сплачують за комунальні послуги.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012, колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 947/14605/20.

В той же час, судом встановлено, що відповідачі з 2011 року не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , їх особистих речей в квартирі немає. Отже суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також, відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 142 ЦПК України, у разі, зокрема, задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок, по 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом двадцяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2025 року.

Суддя А.О. Сухоруков